 Ja och nej, originalsagor av Helena Nyblom. Detta är en LibriVox-inspelning. Alla LibriVox-inspelningar är fria, public domain, för mer information eller för att frivilligt bidra, gå in på LibriVox.org. Inläsning av Lars Rolander. Fundersagan. Lilla kisse. Det var en gång en liten gosse som heter Per. En dag gav hans pappa honom en krona. Du är en flitig och snäll gossus, sa faden. Därför ska du ha denna krona. Nu kan du köpa dig därför vad du vill, ett konungarike eller en påsemuffokla. Du kan själv bestämma vad du helst vill ha. Per hade nog mest lust till ett konungarike, men det allra minsta som han kunde få kostade mer än en krona och femtgöra, och då måste han uppge tanken därpå. Och en påsemuffokla, nej, det ville han inte köpa, för då visste han att han innan kvällen skulle ha slukat allt ihop, och då var ju det nöjdslut. Skulle han köpa något för en hel krona, då skulle det vara någonting som kunde räcka åt minst en ett år, och allra helst något som var levande. Nu var det så att på vägen till skolan gick Per genom en gränd där det var en bod i källarvåningen. Mannen som rådde om boden stod vanligtvis på den lilla trappan som ledde till källaren och såg på de förbygående. Det var en som konstig kar, liten och mörk med ett rött ansikte, en lång haka och en mycket krok i näsa. Vinter och sommar hade han en liten mössa av svart katskinn på sitt kålsvarta hål, och så hade han ett par små plirande svarta ögon. Han låg alltid ett brett leende upp till båda öronen, men ett leende som inte uttryckte någonting. Vanligtvis kallades han rottfångaren, och det berodde nog därpå att han i fönstren hade små små trädburar, vilka det fanns instängda små vita rottor med ljusröda nosar, eldröda ögon och röda tassar. Det sprung och fram och åter i sina burar och drog sina smala vita svansar efter sig. Men det var inte endast rottor som mannen hade att sälja. Han hade också små trädburar med sångfåglar, stackarsmåfåglar, som knappast kunde lyfta sina huvuden i de trånga burar var i de var instängda. Det fanns både lärkor och steglitzor och nectargalar, men ingen av de alla sade så mycket som ett pip. De hoppade och hoppade med små tunga hopp från den ena pinnen till den andra, eller också satt de tysta utan att röra sig och sörjde över sitt förtvivla döde. Så fanns det också en bur med ett hjul var i en ikkore sprang runt utan att stanna. Den hade sannolikt ett kollrig av att åka sådär i en evig karusell. Den störtade iväg med svansen i vädret och ögonen på skaft och fasam. Utom djuren fanns det i den lilla borden en besynnerlig virrig blandning av de mest olika saker. När allt kom omkring var mannen som ägde den nog egentligen pantlånare. Till alla bord och hyllor var fulla med gamla kläder, porstlin och glas, silversaker, klockor, armstakar och möbler. Ja, det fanns till och med ett och annat vackert gammalt smycke, så nog inte varit så lätt att skilja sig vid för den som en gång ägde. Man såg på alla dessa olika saker som här så oväntat hade kommit i varandra sällskap. Att de härörde såväl från fattigt folk som från människor vilka en gång hade sett bättre dagar. Det var nöden som hade drivit om alla att ta sin tillflykt i källarboden, och här hade de för en spotstyr sålt det bästa de hade till rottfångaren. Det hade nog råtit så många torrar över alla dessa gamla saker. Nu låg det blottam över dem, och rottfångaren stod som herr och ägare till skatterna och logg upp till båda öronen med sitt breda, intetsägande leende. Lille Pär hade aldrig varit ner i källaren, där han ju inte hade något att göra. Men han hade ofta stannat utanför fönstret för att se på fåglarna och rottorna, och på den starka skäckkoren som störtade iväg sitt jul. Då hade alltid rottfångaren lätt emot honom och sagt, –En liten fagel, en liten rotta, har inte lilla hän lust att köpa ett av mina små söta djur. –Men då hade Pär alltid gått sin väg utan att svara. Nu var det i mällighet så att på sista tiden då Pär hade gått förbi källaren, hade alltid rottfångaren stått på trappan med en liten vit katt mellan händerna. Det var då egentligen en kattunge, till den såg ut att vara mycket ung, och den var alldeles förtjusande söt. Den var mjölkvitt över hela kroppen, låt den yttersa svansbetsen vara svart, och så hade den en liten svart fläck över ögat. Själva ögonen var gröna och på pillerna smala som sträck. När den plirade mot dagen försvann de nästan alldeles. Mannen höll alltid kattungen mellan händerna, som om den varit en mjupboll, men när Pär gick förbi lyftan den upp emot honom och sa, –Har unge hans sett en mera förtjusande kattunge, av vad den kan göra för kromsprång? Och så släppte han kattungen ned på stenläggningen, och fick den att hoppa efter en gammalt trasa som han hade bundit i ett segelgårn. Den dansade på bakbenen, bred på svansen och slog med framtassarna som den nätnaste lilla dansös. –Det är ett märkvärdigt vackert djur, sarrottfångaren, och den kommer nästan inte alls att bli större. Det är en sällsynt ras om det är mycket svårt att få tag i. –Jag tycker att lilla hän skulle köpa katten. –Ja, därtill hade nog Pär egentligen stor lust, och ju mer han såg på den, desmera önskade han att den var hans. För varje dag tänkt han allt mer här på, och slutligen blev han en morgonstånd utanför källaren och frågade rottfångaren vad han ville ha för kattungen. –Det är en mycket värd, svarade mannen. Han plirade med sina små svarta ögon och slickade sig om munnen. –Men jag tror du vill vara god emot den och ta vård om den. –Du ska få den för fem kronor. –Pär vände sig och gick sin väg, till nu förstod han ju att han aldrig skulle få råd att köpa katten. –Men det var må hända just därför, han fick en så ivrig lust att äga den. –Han tänkte egentligen på katten från morgon till kväll, ja om natten drömde han att han hade den i sin ego och kände sig så lycklig. –Men varje morgon då Pär gick förbi källaren, frågade mannen, –Naa, vill du köpa katten? –Och för varje dag begärde han en krona mindre. –Till slut sa han en morgon, du ska få katten för en krona, men då bedrar jag mig själv på det skamligaste. –Pär tyckte nog att det var synd om den stackars gamle mannen, men han kunde inte motstå frästelsen. –Då han samma dag gick hem ifrån skolan, köpte han katten för en krona. –Och då han hade den i sina armar, sprang han så fort i väg med den, som om han skulle ha stulit den. –Blått en gång vände han sig om för att få se om den gamle mannen nu stod och grät, –Men rottfångaren stod på sin trappa och gap skrattade. –Medan Pär gick hem med katten, tänkte han att denne må hända inte skulle bli så väl mottagen hemma, –Men den väckte allmänt jubel, hans far sa vissligen, ja så, du vill hålla den med katten. –Det blir ännu en utgift för familjen. –Men hans mamma klappade den lilla katten så vänligt som om den varit ett livet barn, –Och han systrar omfamnad och kysste den så häftigt att de höll på att kväva det stackars djuret, –Kisse jamade högt av missbelåtenhet. –Nu får ni inte ha den längre ösa Pär, det är min katt, –Och därmed tog han katten med sin i sitt eget rum, –Men från den dagen var alla Pärs tankar hos katten. –I skolan kunde han ju inte ha den med, men hela tiden satt han och längtade efter den, –Och genast han kom hem störtade han in till den för att säga den godda, –Innan han satt godda till sina föräldrar och sina systrar. –Och kvällen brukade familjen samlas i vardagsrummet där mamma och flickorna satt vid lampan med sina handarbeten till dess pappa kom in för att trika till. –Pär läste nästan alltid sina läxor där. –Han tyckte det gick så mycket lättare när han satt på det vid sin mamma, –Om de pratade för mycket omkring honom stackar fingrarna i öronen, –Då let alla rösterna blott som ett angenämt sörr som inte alls störde honom. –Nu skulle ju också katten ta del i familjelivet. –Först promenerade en tyst omkring på golvet och såg på tavlorna på väggen, –Vän det blev den snart färdig med och sprang den upp på ryggen av en stol där ena flickorna satt och smög sig inställd samt in till dem. –Den ströck sin rygg mot deras skuldror, –Kitlade dem i ansiktet med svansen och logg så sött emot dem alla. –Pär lossade katten inte alls se, men Pär såg desto mera på den. –Han följde alla dess rörelse med ögonen, så att hans mamma gång på gång fick säga, –Låt du katten sköta sig själv Pär, och läst dina läxor. –En kväll hoppade katten upp i huvudet på Pärs mamma, revv ut hennes hånålar och kastade dem på golvet för att leka med dem. –Då fick den ett par duktiga rapp, men det tyckte den inte alls om. –Den hoppade upp på bordet för att rädda sig och så skälte den i kulampan. –Lykligtvis släckte stänna i fallet, men det hade dock kunnat ske en olycka, och nu fick katten inte mer vara i vardagsrummet. –Den kunde hålla sig till i köket och matsalen. –Men sen detta blev bestämt hade Pär inte längre ro i sig. –Han satt inte fem minuter stilla vid sin bok, utan skulle varje ögonblick gå för att se till katten. –Slutet på detta blev att han och katten fick matsalen att upphålla sig, till dess Pär hade lärt sina läxor. –Han försäkrade att katten inte alls störde honom. –Pär satt vid sin bok, och katten satt alldeles tyst på bordet framför honom. –Men då det hade gått tio minuter, började katten gespa högt. –Pär förstod såväl att den sa, –Äh, det är verkligen din mening att låta mig sitta här och ha så innerligt lässam, –medan du läser i den dumma boken. –Ja, då fick ju Pär trösta den lite och började leka med den. –Och katten fann på alla möjliga skönstycken. –Den slog volt över boken och dansade polka på bordet. –Den fick Pär att leka tagare eller kurra gömma, på den gömde sig bakom gardinen. –Men bara man hörde steg, satt det katten sig ansfrågslöst på ett hörna bordet, –slöt igen ögonen och såg olycklig ur, så att Pärs mamma, som steg in, trodde att Pär var helt och hållet upptagen av sina läxor. –När Pär skulle gå till skolan, hittade katten alltid på ett eller annat knep för att få komma ut och springa efter honom, –och den stod och väntade på honom utanför skolporten när han skulle gå hem. –Det visste Pär hela tiden när han var i skolan, och han bara satt och längtade efter katten. –Han som förut varit en så flitig uppmärksam gosse, han hade nu inte annat i sitt huvud än den lilla katten med de gröna ögonen och den lilla roliga svansen. –Fa som förvånade Pär var det att katten inte alls förblev så liten som rottfångaren hade sagt. –Tvärtom växte den så fort att den snart var lika stor som ett litet lamb, och hungrig var den från morgon till kväll. –Den nöjdes inte alls med den portionmjölk och de obekydliga kvarlever som man gav den i köket. –Vi måltiden smög den sig in och las under Pärstor, och han stack till den allt som han kunde undervara av sin egen portion. –Ja, ofta, ändå mera. –Katten skulle först och främst vara mätt om också Pär själv fick och hungrig från bordet. –Den ville gärna ha stora stycken fisk, och grädde älskade den högre än allt. –Den blev allt fetare och fetare, och Pär blev för varje dag magrare. –Om natten låg katten ovan på tecken till Pärsäng, till att börja med gaden lite plats som Pär vände sig sängen, men det dröjde inte länge förrän den blev mera anspråksfull. Pär kunde inte så mycket som röra en fot för den katten gjorde anmärkning. –Lägg stilla, dumma pojke, sa den, du stör min sömn. –Om Pär någon gång var bortbjuden till en kamrat, hade han alltid katten med sig. Den tyckte inte om att bli lämnade ensam hemma, och Pärs kamrater sa till varandra. –Nu kommer han åter där med sin fjolliga katt. –Under sommarferierna var Pär helt och hållet upptagena katten. Förut hade han sett på havet och skogen och råd sig med att ro och fiska och samla växter till sitt herbarium, men nu var det allt samman glöm, därför att katten gjorde anspråk på hela hans uppmärksamhet. Den började regera över honom så att han inte vågade vara olidig emot den. Om katten hade en annan mening än han, sa den med gnistrande ögon. –Var goda gör som jag säger, annars klöser jag dig i ansiktet. –Det var för skräckligt så den katten växte. Nu var den stor som en kalv. När folk såg Pär komma med den på vägen, sa de inte längre, där kommer Pär med katten, utan där kommer katten med Pär. En kväll då Pär kom in för att gå och lägga sig, såg han att det redan låg något i sängen. –Det var katten som lagt sig på hans plats och hade dragit täcket helt upp under hakan. –Nej, får jag besa Pär, det är dock för galet min sovplats vill jag ha i ro. –Mackar du? sa katten och lyfte på huvudet. Dess ögon glöde som eldkål och den visade alla sina vassatänder. –Jag ligger där, jag ligger och jag rör mig inte. Du kan lägga dig på golvet eller vara helst på hagar. Det är alldeles likhiltigt bara jag har det bra. –Jag gör du invändningar, då bitar jag näsamma dig. –Och så restade den på sig och sjötte rygg. Dess rygg räckte helt upp till taket, då blev Pär så rädd att han gick och las sig på trappan. –Katten får inte vara här längre, sa han svara en dag. Den är ju snart så stor som en elefant. Den får ju knappas plats i hela våningen till otäcka djuret. –Ja, då fick ju katten och Pär skiljas. –Men vi mötas ute, sa katten och glodde hemskt på Pär. –Ja, du är så god och ser till att jag får vad jag behöver, annars kommer det att gå dig illa. –Det ryxte Pär till han förstod ju gott att katten kunde ta livet av honom med ett enda slag. Det var en svår uppgiften stackars Pär fick att föda detta ojur som beständigt växte och beständigt ville ha mera mat. Han vågade knappast äta för att kunna bringa katten allt, den fodrade, och snart räckte inte hans egna portioner till. –Du kommer alltid med den fattar fisken, sa katten. –Äller soppkött, tror du en katt som jag äter soppkött? –Jag börjar längta efter levande kött. –Värmt, rött blod, jag vill ha rottor. –Alla helst en sorten små, vita rottor som mannen i källaren har. –De får du lova att köpa till mig. –Jag väntar dem i morgon. –Därpå smör katten se bort in på djurgården där Pär hade mötten. –Han såg efter den med förskräckelse. –Den hade blivit lika stor som biologiska museet. –Ja, vad skulle Pär göra? –Han fick lova att skaffa pengar så att han kunde köpa rottor, och han stack kniven in i sidan på sin spargris och klemde ut den ena fem öringen efter den andra. –Då han kom till rottfångarens bord, då den besynnerligg mannen liksom förek på sin trappa. –Jag sa, du vill ha rottor? –San, då Pär hade frågat vad de kostade. –Det är väl till katten. –Hur är det med förresten med den starka sliten? –Jo, den mådde bra, sa Pär, men den hade nästan blivit väl stor. –Det invillar du dig nog bara, sa mannen. –När man ser någon varenda dag, då kan man inte riktigt bedöma om han ändrar sig. –Den är nog lika söt som när du köpte den. –Ja, den är förtjusande, svarade Pär. Han vågade inte säga annat. –Eftersom det är min lilla älskningskat som ska ha rottorna, sa mannen, så ska du få dem för gott köp. –Jag har nog också så många av dem. –Och Pär fick fyra rottor för 25 öre. –Då han kom med dem till katten tog den alla fyra i en munsbyt. –Det var lite, men extra fint, sa kisse, och slickade bort blodet från munnen. –Alltså, i morgon en ny portforn, men du får gärna ta sex. –Sex kom ihåg det, upprepade den och vände sig. –Om du lurar mig kommer du att ångra det. –Och katten vandrade bort mellan träden. Pär tyckte att det var den stora klockstapen på Skansen som var utoprominerade. –Han hoppades att nu när de snart skulle flytta på landet, katten må hända inte skulle finna honom, men det lurade han sig allt på. Första dagen han var ute och gick såg han något vitt på avstånd. –Kan det vara saltförbaden, tänkte han, men det ligger ju inte alls åt det hållet. –Det var inte heller saltförbaden, det var katten. –Ga morgon lille Pär, sa den. –Är här inte djurligt på landet, och här har vi ju den färska fisken strax bredvid att tillkå. –Jag väntar ett gott mål denna eftermitta, men då ser så modfälld ut. Mår du inte riktigt bra? –Och, det går ingen nöd på mig alls, svarade Pär och försökte le, men han var allt annat än glad. Nu visste han att allans tid skulle gå åt för att skaffa mat åt katten. Varje dag måste han in i skogen med fiskåten, han sparade av sin egen middag, han köpte, han fiskade. Ja, han sålde till och med saker som han rådde om för att katten skulle få färskfisk, och ändå var den inte nöjd. –En dag sa den. –Nu har jag kvällningar av all den myckna fisken. Jag har fått en sån lust till fågelstek. Jag har försökt få tag i en eller annan fågel här i skogen, men de flyger ifrån mig. Jag har blivit så tung i mina rörelser. Du får lov att skaffa mig fågel. Jag vet att din mamma har en bur med tre kanarie fåglar som hon är så kär i. Jag hade också ett gott öga till dem den tiden jag tillhörde familjen, men det var alltid det igenlåst om de små läckeförbitarna. Men för dig är det ju en lätt sak att få tag i dem och bringa dem till mig. Jag vill ha dem till frukost i morgon. Per stirrade på katten. Kunde den verkligen tro att han skulle ha hjärtat skäla sin mors kanarievåglar, som var hennes tröst och glädje och som sjönk så vackert för henne? –Du glår, sa katten. –Vad glår du på? –I fick med dig, och imorgon väntar jag dig på den höga klipphällen vid baggens fjärden. –Här är så hett i skogen, imorgon vill jag äta frukost i frisk luft. Per gick hem och var mörk i ågen. Han var lika säker där på som att han hette Per, att katten skulle ta livet av honom nästa morgon, om han inte kom med fåglarna. –Ja, så får han väl riva ihjäl mig, tänkte han. –Jag vill hellre dö än jag vill göra mor den sorgen att ta hennes fåglar. Tidigt nästa morgon gick Per upp på hellen. Det var en skön klar dag, och vattnet slog i stora böllgör in emot stranden. Det var just en sån morgon, då man får riktigt lust att leva, men Per förstod ju att nu skulle han snart dö. Upp upp på klippkrönet satt katten stor som ett fyrton och såg ut över vattnet. –Gå morgon, Kapelilla! –Var har du fåglarna? –De sitter i buren och smår, svarade Per, och där ska de bli sittande och funga så länge de har en ton i halsen. Katten's ögon blikstrade som lycktona i ett fyrton. Den sköt rygg och visade tänderna och spärrad ut alla klorna. Ingen villtiger kunde se mer förskräcklig ut. –Äd det på det viset, du lyder mig? –Röten och skakade avilska. –Du lilla, eländiga människa barn! Nu ska jag riva dig i tusen bitar rätta upp dig i ett enda nafs, som om du vore en ömplig kanarjefogel. Ögon undglöde som solar och gapet öppnade sig som en masum. Så kröpte ni ihop för att göra ett språng mot Per, men han blundade och lette sig falla på marken, och så rutschade han lika snabbt som en kula ner för klipphällen. Nere vid vattnet var en liten pilbuske. Den hög han krampaktig tag i och gömde sig under det skrenar. Då katten såg Per försvinna blev den alldeles vild och galen. Den tog sats och störtades efter honom ett väldigt språng, men i ilskan hade den inte beräknats skuttutslängd. Den följde inte ner vid foten av berget, utan flög över hundra meter långt ut i baggens fjärden. Den slog och plaskade i vågorna, så att skummet stod som ett vattenfall upp emot skjörna. Men att simma ännu inte en kattstarka sida, den sjönk och kom upp och sjönk åter, medan vågorna vände upp och ner på den som en boll, och räkte den långt ut i havströmmen, och där drev den nu som en grå klump emot djupet. – Vad är det som kommer där? – frågade folk som stod på ångbåten till saltsjubbaden och pekade emot katten. – Det är bestämt hajen vår undervattens båt svarat kaptenen. – Det ser man tydligt, inte spår till tackling. Per satt länge och darrad under pilbusken, men då han så katten försvinna som en prick långt ut i vågorna, restade han sig och sprang hem, så fort han förmådde. Så lätt hade han inte känt sig på länge, luften slog honom så frisk de kinderna, och han tyckte att både jord och himmel hade fått ett nytt och glada rygseende. Han kom störtande in till sin mor och ropade alldeles andfodd, – Mamma! Mamma! Idag får du ge mig en riktigt väldig portionfråkost, för jag är så nedrigt hungrig. – Slut fundersagan, Lilla Kisse, läst av Lars Rolander. – Ja och nej, originalsager av Helena Nyblom. Detta är en LibriVoxinspelning. Alla LibriVoxinspelningar är fria, public domain, för mer information eller för att frivilligt bidra, gå in på LibriVox.org, inlässning av Lars Rolander. Ottondesagan, Pelle Skrävlaren. Det var en gång en junker som hette Peter Alexander Cesar von Skrytenjälm, som man vet är skrytenjälmarna en stor och utbreddslägg, och det finns knappt någon som till den grad håller på sin släcks betydelse som skrytenjälmarna. Det var brypligt i denna släckt sen gamla tider, att varannan familjens överhuvud fick namnet Peter, och varannan fick namnet Lars, och så fogade man där till en lång frugildsvans av namn efter behag. Det borde väl inte vara så säddligt svårt att döpa sin son till Peter eller Lars, men Skrytenjälmarna fäste stor betydelse vid detta brut, och hellre än att de skulle ha gått i ovordning med dessa namn, så att en far och en son båda skulle ha kommit att bära samma namn. Ja, hellre skulle de ha låtit klippanesan av sig. Junker, Peter, Alexander Cesar von Skrytenjälms far hette Lars, och då kunde ju sonen omöjligt få ett annat namn än Peter. Och detta namn var han så stolt över som om han skulle vara den enda Peter på hela godsgröna jord. För övrigt hade han då icke mycket att vara stolt över, till han var fattig som en kyrkgrotta. Skrytenjälmarna hade under många år levat vidare över sina tillgångar, och nu återstod inte mera av deras egendomar än en potatissåker, och mitt i den ett litet rött trähus där Junker Peter bodde. Men det hindrade honom inte att kalla potatissåken för godset och trähuset för Skrytenborg. Allt vad han hade att leva av av de fattiga hundra riksdaler som potatislandet inbringade honom, jo, det är sant, så hade han ju också gratis potatis, och det rimmar till på köpet. Där satt han nu i sitt Skrytenborg och åt sina potatissar och vred sina mustascher, och såg ut på sitt gods och så hette han ju Peter, men då och då sadlade han sin häst och redut bland den övriga, simpla mänskligheten. I ett skjul hade han nämligen en gammal märre som han en gång bytt sig till för en tunna potatis. Han hade kallat en bukefalos efter Alexander den Stores häst, djujunker Peter hette ju också Alexander. Det var en vacker sommardag, han sadlade sin bukefalos, svingade sig upp både och red bort längs landsvägen som ledde till byn där det skulle vara marknad. Då han hade kommit ungefär halvvägs fick han se en skara unga män som red i raskallopp ett stycke framför honom, och han beslöt att i nådor göra dem sällskap en stund. Det unga godsarna såg hur Peter slog sina snedast överklackar i hästens sidor, det skulle betyda att han sparade den, och red rakt i ryggen fram emot dem. Se, sa en av dem till de andra, där kamerpellet skrävlade, han vill nog hänga sig på att göra sällskap, låt oss sätta iväg i gallopp så slipper vi honom. –Nej, tvärtom, sedan annan, låt oss vänta och hälsa på honom, och vill han rida med oss så dessbättre. Ingen är så rolig att höra på som Pell skrävlade. –Jag har historier för åtta dagar bara jag har varit tillsammans med honom en timme. –Kälar du honom rolig, frågade en tredje. –Jag blir så arg när han börjar med sin skrävrel, att jag rakt hade lust att smörja upp honom. –Vem ger honom rätt att sätta nesan i vädret och trå sig bättre än alla andra? –Ja, men betänk, sa den fjärde, att han är i en skrytenhjälv. Han är lika full av skryt som en pump av vatten, bara man rör pumpstången så strammar det. –Låt oss nu i alla fall ta artigt emot honom, sa den femte. –Låt oss inte visa att vi har honom till när. –Låt oss med storvördnade uppmärksamhet höra på vad han har att meddela. –Det ska bli roligt att en gång få se hur långt han kan gå när man låter honom hållas. –Gat, sa den sjätte. –Det är jag med om, men går det för långt svarar jag inte för mig själv. –Det har många gånger kliggat i fingrarna på mig avlust att låta min piska dansa ute efter hans ryg. –Akta dig, sa den sjunde. –Pelliskrävlare är mager som en sill. –Ett par alltför raskar rappkunde snart ta livet av honom. –Nej, sa den åt honom då höll in sin häst. –Nog ska vi låta honom skrävla i det längsta. –Men kom bara ihåg att ingen kallar honom Pelliskrävlare när han hörde. –Hans namn är Junker Peter. –Säk åt dig, hör Junker. –San i detsamma och tog vörnas fullt av sig mössan. –Till Junkern hade kommit aldrig snära dem. –Och alla de andra höll också in sina hästar i rad, tog vörnas fullt av sig mösserna och hälsade god morgon. –God morgon, god morgon, goda vänner och krigskamrater. –Sade Junker Peter och tog med två fingrar till sin hatt där han hade tre tuppfjädrar fästade vid en byggsknapp. –Vart gäller resan denna morgon? –Jag gör er inte besvär, till honom och viftade nodigt med handen. –Jag har ingenting emot att rida i led med det främsta av er. –Nog, vart gäller resan? –Han studerade in sin häst bland dem av ryttarna som anförde tåget. –Jo, vi ämnade oss till marknaden för att köpa hästar, svarade en av dem. –Ja, ja, jag förstår, sa Pelle. –Ja, det kunde väl behövas att ni skaffade er några ordentliga rida hästar i stället för de krakar ni nu ridam. –Vad med jag angår kan jag knappast se på en annan häst så länge jag har min buckefaloss. –Och han klappade den gamla märrens knutiga rygg. –Jo, han är rar, viska denna gossarna bakom honom. –Kalla våra goda hästar för krakar, det skulle jag allt vilja ge honom för. –Men en annan av ungdomarna frågade honom. –Var har egentligen har Jönke Peter fått sin härliga igångare? –I min fadestall i Lavenne, svarade Pelle, land andra dyrbarheter som tillhörde slottet fanns också denna arabiska skymmel. –Det var min farbror som på ett fälttåg genom Tunis fikten som vän gav av Stor sultanen. –Han visste ju att skrytenhjälmarna aldrig kunde rida annat än en arabisk häst. –Det är kanske en liten svaghet i vår släkt, låt oss kalla det så, Pelle lo. –Men jag försäkrar er mina vänner att hellre än att sitta på en av de kor som ni kallar ridhästar vill jag gå till fort som en tiggare. –Skrutenhjälmarna är nu en gång så, kungligt eller ingenting alls. –Nej, nej, vi ska då tränna gossarna bakom honom. –Om jag ändå fanns ingen genom en hälsning från sultanen så att han flög av den där arabiska märren. –Tyst, tyst, sa en annan. –Du får höra bättre ting än det, och i det han vänder sig till Pelles han. –Det är inte bara hästar vi tänker handla. –Vi tänker också köpa mössor och halsdukar, västar och strumpeband och en annan minnespresent till lilla festmön. –Ja, passa på nu, svarade Pelle, passa på att skaffa er kläder med färger och snitt som låter se sig. –Visserligen är ju ni alla unga och friska, men man måste ändå försöka att se ut som folk. –Nu var saken den, att alla de unga gossarna hade ifört sig sina bästa söndagskläder, var blå vadmasträkter, silkeshalsdukar om halsen och nyborstade hattar som satt på ena örat. –De blev alldeles röd i ansiktet av förargels över att Pelle talade så hånskult om deras stass, men en av dem öppnade munnen och sa, –Ja, en var kan ju inte vara klädd som Jönkel Peter. –Nej, jag förstår, jag förstår. –Sappelle och skrattade högt. –Men man lår inte för att man har smak och så har jag ärvt de flesta av dyrbarheterna. –Nu ser på min hatt fortfarande. –Ja, dessa tre önfjädrar är en gova till min salig far från kronprinsen av Österrike. –De jagade ofta tillsammans i sin ungdom. –Det var märkvärdigt vad de önfjädrarna liknar de fjädrar som tuppen har i skärten. –Sena Gossarna, som knappast kunde hålla sig av förargilse. –Alldeles så riktigt min unge vän, svarade Pelle, alldeles så riktigt anmärkt. –De österikiska öran är och mycket nära släkt med topparna och jag minns att kronprinsen själv sa till min far. –Då han stack fjädrarna i ansatt, –Herr Lars tagd dessa fjädrar som minner av vår vänskap. –Många skolor betivlar deras äktet och tagar den för toppfjädrar, –Men du vet att det är önfjädrar och detta är mig nog. –Och så grät kronprinsen. –Akiya, Jönken är väl klädd, såna byxor, såna stövlar och sån väst. –Han spärrade upp ögonen och lette dem glida över Pelle slugslitna gamla kläder. –Man säger att det är kläderna som gör mannen, men det tycker jag är ett rent misstag, sa Pelle. –Vad bryr en adelsmanse om vad vilket stoff hans byxor är att gjorda? –Nej, mina vänner, det är namnet det kommer han på och jag glömmer aldrig att mitt namn är Peter. –Han slungade ute med sån kraft som om det hade varit en tobaksbuss. –Ja, det förstår jag så vel, ropa denna gossarna. –Ja, heter också Peter. –Peter, upprepade Pelle och höll in sin häst för att ge mera vikt åt sina ord. –Peter, ja, men vilken Peter. –Mitt namn är Peter von Skryten jälle med. –Han uttalade det långsamt och högtidligt och lajde samma sin utbredda hand på sitt bröst och böjde huvudet som om man hälsade på någon förnem person. –Naturligtvis, naturligtvis, ropade de alla, det är en himmelsvis skillnad på en Skryten jäll och en annan stackare. –Naa, sa Pelle och gav sin häst lös att tygla, naa, ja, låt oss inte tänka på detta. –Ja, är ju i alla fall en människa som har blivit född liksom ni, och som en gång när jag slutade ett verksamt och berömt liv ska dö som ni. –Men eftersom ni fäster er vid yttre små obetydligheter så betrakta för en gång denna min krasnom. –Låt den gå från hand till hand, men jag ber med försiktighet. –Han tog försiktigt nål ur sin halvstuk och räckte den till den närmaste ryttaren. –Det var en underlig nål, det var en gammal oxeltand som var fastat med lack vid en stoppnål. –Denna nål, frågade Gossen som tagit emot den, vad är, vågar man fråga, det är väl en stor dyrbarhet? –Pelle bet sig betydelsefullt i mustarserna och nickade. –Jag skulle tro det, jag skulle tro det, denna nål fick vår stamfar stor amiralen, då han vunnit slaget vid Lepantos. –Ja, det kunde ju ingen säga något emot, vem visste var Lepantos låg? –Det var troligen ännu mycket längre bort än Jönköping. –Nålen gick från hand till hand. –Som ni ser, Sapelle, en stor orientalisk päl av omedligt värde, maken finns endast på sultarnens praktvärja. –Jag skulle alltid ha lust att ge honom en på Chimpenen och se om det inte kunde komma några fler krossnålar ut ur munnen på honom. –Vi ska denna, Gossen, men de andra skrattades att svetten havlad av dem. –Ni är att varma mina vänner. –Sapelle, som med värdigt återfästenålen i sin halvstur. –Dagen är varm. –Men vänta bara till nästa värld, så bjuder jag laget runt på skumande champagne. –Jag tror det, heter du, gum. –Gossarna såg på varandra. –Skulle det vara möjligt? –Skulle Pelle verkligen ha fått pengar som ingen visste av? –De tog av mössorna och tackade. –Jo, de ville mycket gärna ha champagne. –Det var för färdigt snälltare, Junker Peter, att bjuda. –Akja, mina vänner, Sapelle, och viftade med handen. –Det är ingenting att tacka för. –Vi skryter en jälvmar, är födda, kännerösa. –Giv milda en visst i svensk ordet. –Vi önskar ingenting högre än att se glad och tacksamma ansikten omkring oss. –Smakade, så kostade, säger rovspråket. –Samt, men detta behov att dela med sig, att så att säga, kasta med goda gavor bland våra medmensor. –Är just ett familjedrag hos skrytenjälmarna. –Själva kunde vi undvara snart sagt allt. –Vi är om män, virilus på latin, men för våra medmensor har vi ett nästan kvinnligt hjärta. –En ömhet som icke kan annat än vecka beundran. –Framåt, kamrater, låt oss galopera till världshuset. –Det lät och gossarna icke säga sig två gånger, tyder vad inte var da man bjöds på champagne. –Då de alla en stund efteråt stannade framför världshuset, väntade Pelle till dess en stalldren kom ut och höll han stigbyggel. –Så kastade han tömarna till drängen och gick själv med ståkiga steg in i den stora salen i världshuset. –Tagplats mina vänner, sa han till alla gossarna, som också kommit in och byggsamt stod kvar nere vid dörren. –Tagplats här kring detta runda bord. –Tom satte sig alla och själv sträckte sig Pelle på soffan, hålla upp enen på det vita överdraget och så ropade han på värdinnan. –Madam, gumma, kvinnsperson har hitt. –Värdshus för dinnan lätt vänta på sig, och då hon kom var hon just icke i gott humör. Hon satte händerna i sidan och såg på Pelle. –Vad är det fråga om? –frågade hon. –Jag ska säga henne att jag är varnatlig kallad fru och inte kvinnsperson och var så god och drag ned sina lirgastövlar från min fina soffa. –Och det är genast. –Hum, smål och Pelle. –Simpelt folk, alla lika. –Och så måste han bekväma sig att sätta ned benen på golvet. –Här nu, goda madama, är fru ursäkta. –Låt mig få en halvutel i svag dricka och låt mig se fem, sex, sju, åtta glas. –Värdinnan knyckte på nacken och gick ut, men gossarna såg på varann och tänkte. –Ja, den där halvbuteljen är väl för Peter själv, sen kamer champagne, och de slickade sig om munnen. –Jo, pytt kom någon champagne. –Pelle hällde mig stor försiktigt ur den halva svag dricksbuteljen, en botten skylla i varje glas, och så lyft han sitt glas och sa. –Vi talade ett ögonblick om champagne, men champagne är inte nyttigt. –Jag tänker på era stackars magar, och på allt ont ni kan få av den usla champagne man får på en simpel krog. –Hade det varit på mitt eget slott eller på ett förnemt hotell, ja då hade det varit något annat, men en skryten jämn dricker inte för falskat vin. –Av den champagne ni skulle ha fått här skulle följden endast ha blivit magplåvor, ja vem vet kålera och död. –Jag har hjärta för er, jag tänker på era mödrar, på era söta små fästmör, och bjuder er härmed öppen hand en god och sund svenskt ryck. –Skålbröder och kamrater, och tack för gottsällskap, nu tömmer vi våra glas i botten. –Ja det var snart gjort, men sen uppstod en underlig hemskt tystnad. –Då de skulle gå ut, lät de pellet gå först, och han hörde hur de umlade och viskade bakom hans rygg. –Under tystnad steg de alla till hästar i din i skogen, men då de hade ridit så långt in att ingen från landsvägen kunde se dem, säger enna gossarna. –Har du, Pelle skrävlar den, har du egentligen någonsin sett Champagne? –Jag vet inte om det är mig du talar till, svarade Pelle, men vid alla måltider i min salig farslott tömdes minst fem Champagnebuteller. –De minste väl också hur Champagnekorken flög och flaskan, det var just så här, och i det samma stackan sitt risbö in under Pelle, lyfte honom och lät honom flyga huvudstyppar ned vid vägkanten. –Här låg han nu på näsan i gräset, och alla gossarna var på en gång över honom. –Här har du för Champagne, ropade en och gav honom en klats över ryggen. –Hur ska du få smaka kronprinsen, fjädrar, ropade en annan och viftade honom av öronen med alla tiofingrarna. –Hur ska du få känna på en arabisk häst? –Och hör en orientalisk Pella från stor sultanen. –Och hör en riktig uppsträckare förslaget till Ipantos. –Och hör får du den sista välsignelsen från din damfar stor amiralen. –Och så pryglade dem och knuffade och dängde honom så att han trillade som en korv från den ena sidan till den andra, och då de tyckte att han hade fått nog sattet dem sig upp på sina raska hästar och rädd bort. –Våra hjärtligaste hälsningar till hela familjens krydningjälm ropade dem och försvann i skogen. Men länge lugg Peter stilla och väntade på att allas skulle vara utom synhåll, då satt han sig upp och började gnida sina ömma ben och sin genompryglade rygg, och där satt han ännu då följmånen gick upp över skogen, men då märkte han att han styrbara krossnål med oxeltanden var försvunden. Den hade troligen fallit i gräset och så la han sig framstupa och började leta och leta, och följmånen stirrade på honom där han låg, men han kunde inte finna den, och han letade och letade, och har han inte funnit den, så letar han ännu. Slut åttonde sagan Pelle skrävlare, och slut på boken Ja och Nej, original sagor av Helena Nyblom, lästa av Lars Rolander. Tack för att du har lyssnat!