 Molt bona tarda a totes i a tots, avui és 9 de març i estem aquí reunides celebrant el 8M de l'any 2021, aquest any tan estrany en el que estem totes ficades. I estem molt il·lusionades en aquesta sessió perquè creiem que pot ser molt, molt interessant. Tot això neix de fa apenas un mes i mig, dos mesos, quan des de la plataforma Futur Monument Presidona de les Corts volem continuar fent coses tot i que sigui en pandèmia. I com molts de vosaltres sabeu, el 8M per nosaltres és important, així com el 14 d'abril. Sempre a les Corts hem anat reivindicant moments clau que ens donen força per continuar. I estem avui en un context de memòries feministes parlant de vides, dones i presó. Ens acompanyaran la Nadia Varo, la Carolina Estudillo i també ens acompanya la Nadia Maria Batalla. I donarim pas a diferents veus i a diferents modes d'apropar-nos a les vides de les dones, que van ser models, van ser lluitadores per la llibertat, per aquells conquistes que s'havien eliminat en dictadura. I ho farem a través de la veu, de la mirada d'una historiadora acadèmica, que ens explicarà la vida de la Llaia Varangue, i de la mirada de la Carolina, que és cineasta, i ens aproparem, ens endincelem a la vida de tres dones, la Maria Sálvoa, la Carme Claremunt, i la Júlia Romera, a través d'una mirada, un llenguatge cinematogràfic, experimental, artístic, molt diferent a l'antèrio. I tot això se'ns va ocórrer fa un mes i mig, fa dos mesos, més o menys, en una sessió en la que parlàvem de tot el treball que s'havia fet des de la taula de dones del districte, i en concret amb la Namaria Batalla, que també ens acompanya, i ens explicava tota la feinada que s'ha dut a terme en aquests darrers anys, en relació a anar incorporant la memòria de les dones a la viquipèdia, en concret. I des de feia, ara m'ho diràs, a Namaria ens ho diràs, des de feia un any i mig, dos anys, ja ho han entrat fent entrades de molt diferents dones, en diferents situacions, i això ens ha donat peu a voler endinsar-nos en les biografies específices d'aquestes dones. Aquest acte el promou la plataforma Futur Monament Presó de Dones de les Corts, i en col·laboració directa amb l'Oxervatori Europeu de Memòries, amb el projecte Art Públic i Memòria de la Universitat de Barcelona, amb l'Associació Expressos Polítics de Catalunya, i l'Ajuntament de Barcelona, en concret, amb la Regidoria de la Memòria. Bé, donaré pas a... se'ns ha escapat? Sí, una por cobert, i sentia molt sorolls, eh? Perdoneu. Però justament anava a donar la paraula a Namaria, una mica, perquè ens expliquessis breument aquest origen pel qual estem aquí avui, la feina que heu desenvolupat aquests darrers anys. Doncs sí, doncs jo vaig començar amb la Wikipedia, perquè la taula de dones va convocar uns treballs per donar conèixer dones oblidades. I entre elles em van proposar de fer la meva mare que era una expressa de les Corts. Llavors jo vaig veure que tenia en la llista molt poques dones, i clar, jo com que formo part de grup de memòria històrica, vaig veure que tenia accés a poder descobrir bastantes biografies, perquè, esclar, la Wikipedia només pots treballar amb coses que ja estan publicades. Tu no pots fer una recerca primària, no la pots fer, això competa als historiadors. Però amb tot el material que hi ha, llavors, el Wikipediaista, el que té de fer és anar-ho recopilant i fer l'article i documentar-lo. I llavors jo amb això m'ho vaig agafar com un repte, perquè unes van fer la meva mare i jo, no he de fer d'altres dones, que n'hi ha moltíssims, i em vaig animar, i bé, vaig començar en aquell moment, era l'any 2016, això. Vaig començar amb la Teresa Rius Colet, que era la mare de Joan Mercader, Joan Mercader Rius, i després em vaig assabentar ràpidament que hi havia la Joaquina Dorado Pita, que estava viva. I clar, una dona em va portar a l'altre i vaig anar començant a estirar en fills, i llavors vaig veure que podia saber molt d'això. I vaig anar investigant, vaig anar als arxius del Tribunal Militar, i bé, jo fins a l'edat he aconseguit fer 57 biografies. Algunes, moltes, són de la presó de les corts, i altres ja són dones activistes polítiques, que són de la resistència, o bé són que després van anar a l'exili i van tornar, però sempre han estat més aviat dones vinculades a la resistència i a l'activisme polític. Bàsicament és el que m'interessa, encara que també m'he fet mestres i altres altres coses, sí. Però bé, per mi és una feina molt gratificant, i cada vegada m'interessa més, perquè cada vegada pots anar ampliant i vas sabent molt. Cada vegada que et dius un fil, te'n surten 50.000. I llavors pots saber moltes més històries, i veig que per vosaltres i per mi, personalment, i per tots els historiadors i sobretot gent jove que no té gent d'idea d'aquestes coses, pot ser molt interessant. I bé, les que he fet de les corts estan posades a la pàgina de la presó de les corts, que no es canyarguin moltes allà, perquè la he fet també dones que no són de Barcelona, però tant allà les que les he pogut recuperar i estan allà per si algú les vol consultar, i altres les tinc jo amb una llista que està a la disposició d'aquí un necessiti. Molt bé, moltíssimes gràcies, Ana Maria. Altres. Perfecte. Doncs donarem pas a la primera ponent, que és la Nadia Varo. Ella és professora d'ensenyament secundari i doctora en història de la Universitat d'Autònoma de Barcelona. La seva principal línia d'investigació ha estat la militància femenina als moviments socials durant la dictadura franquista, tema sobre el qual publica les militantes ante l'espejo, classe i gener en les comissions obrières de l'àrea de Barcelona l'any 2014. Així mateix ha participat en obres sobre la militància del PSUC, com l'editada per Josep Puigsec i Jaima Pala, les mans del PSUC Militància, l'any 2017. Finalment, estudia com el gènere va afectar la repressió franquista en el llibre Perdó, Resistencia Ordinaria, la Militància i el Antifranquisme Català ante el Tribunal de l'Orden Público, 1963-77. Doncs molt bé, avui ens presenta la Nadia, el seu llibre, L'Alla Varanguer, La presó al poble, activisme i repressió en guerra, que ha ditat, fa relativament poc, l'Associació Expresos Polítics de Catalunya. Et donem la paraula, Nadia. Moltes gràcies. Doncs bé, jo el que faré és explicar una mica de què va el llibre, però sobretot explicar el meu equimo, perquè penso que pot ser divertit, veure com d'on va sortir aquell llibre. I de fet, el seu punt emotiu, perquè dona continuïtat a entendre'm el per què faig aquestes coses. Doncs bé, el llibre que es publica ara surt d'una xerrada de dones al 36, a la que vaig assistir a la facultat d'Alla tras l'autònomic, quan jo estava acabant la llicensiatura d'història, llicensiatura, fa uns quants anys, això ja. I llavors, una de les ponents era la L'Alla Varanguer, i que després va ser el meu director de tèsis, el Mòrge de Riquet, em va proposar fer-ne una biografia. I aquesta biografia es va convertir en un treball de final de carrera. Imagini, fa temps, això. Doncs, en aquest treball de final de carrera, que és el German d'aquest llibre, la Visart, i em vaig preguntar què ens aporta el testimoni de la L'Alla Varanguer per comprendre la militància política femenina durant la Guerra Civil i el franquisme. I llavors, em vaig mirar com resónca aquesta pregunta. I ho vaig fer a través d'un entrevista a la L'Alla Varanguer, en 10 sessions, al llarg del 2002, fins que va arribar un punt que la L'Alla va tenir un accident cardiovascular i ja no va poder. Sí, realment li va afectar la memòria i l'entrevista es va haver de durar. Però fins a llavors, havien pogut tractar la seva trajectòria, sobretot fins a finals de la dictadura, que era el seu relat, el que li donava importància a la seva vida, ella. I llavors, jo tenia aquesta font, però com a tota font, històrica s'ha de contrastar. Absolutament, totes les hem de contrastar. I llavors, el que vaig fer és veure què se sabia de la història de la seva localitat, que s'han fallut de cuvines i de la història de les dones durant la Guerra Civil i el franquisme. I llavors, vaig anar a la documentació per fer aquesta llografia de la L'Alla Varanguer, però també una història de s'han fallut de cuvines que en aquell moment no existia. Existia una història molt, molt, molt general, però no entrava al detall, sobretot d'aquesta època. Va, doncs faig aquesta documentació i també faig servir testimonis que, bàsicament, són persones rellevants per la biografia de la L'Alla Varanguer, persones dones que va tenir una relació molt estreta, i també persones que són importants per entendre la història de la localitat. I això va convertir-se en el meu treball de final de carrera. Això va quedar en un calaix, donant molt de temps, no... la veritat és que no es van donar circumstàncies per publicar-ho, però el 2020 l'Associació Catalana d'Expresos Polítics va contactar amb mi, perquè ho volia publicar perquè es feia l'aniversari al Sant Anari del Naixement de la L'Alla Varanguer, i llavors, quan ho ha revisat el treball, l'hem publicat. I, bueno, aquí tenim el resultat d'aquest estat al treball. I veja, ara m'agradaria explicar què pot tenir d'interessant aquell llibre. És la bibliografia d'una dona que va viure entre 1920 i 2011, que es relleva per una localitat on regiria ell a Sant Feliu de Codines, perquè va tenir una transsectoria política important allà, i, de fet, es va convertir en el caldessa del poble entre 1988 i 1990. A més a més, aquesta persona havia tingut un paper important a l'Associació Catalana d'Expresos Polítics del Franquisme, i és una militàn comunista de testimoni, però a la vegada és una testimoni militàn, perquè ella era membra de dones del 36. Era una persona molt activa a la reivindicació de la memòria històrica. Dones del 36 era un grup de dones que va viure molt intensament la Guerra Civil, i llavors, entre 1997 i 2006, van escoles, instituts, centres cívics, la facultat on estudiava jo, i van explicar a la gent més jove que havia suposat viure la Guerra, el 1936, i va tenir un impacte molt important. Jo me'n recordo, de fet, abans havia anat com a alumna d'institut, i recordo que va ser força impactant per mi i per els meus companys. Realment m'ha fet una tasca molt important en aquest sentit. I avui pensa que com a testimoni militànquera, ella li agradaria veure publicat aquest llibre. M'agradaria com a mínim pensar això. I bé, a banda d'això, la Laia ens permet analitzar com funciona la memòria. Per exemple, a veure, la seva entrevista va donar moltíssima importància als anys a la Guerra Civil del franquisme, però deixava de banda la seva trajectòria posterior, cosa que resulta molt interessant, perquè de fet, quan ella va ser alcaldessa va ser després del franquisme. Però això s'explica perquè els records tenen un caràcter identitari, formant la nostra identitat a l'entorn de ser records, i en el cas d'ella, el núcle de la seva identitat era per una banda, la noia de 16 anys, que va convertir-se en la responsable política de les joventuts socialistes unificades de Catalunya, les joventuts del Pesuc, i l'altra banda, la dona que va resistir la repressió, tant a la presó, com sobretot al poble, perquè el poble va viure un entorn molt hostil, especialment durant la post-guerra. Doncs bé, vaig dir que seria la noia de les joventuts socialistes unificades de Catalunya, una noia de 16 anys que ens permet entendre el paper de les dones a la Guerra Civil. A la Guerra Civil les dones van tenir un paper molt rellevant en la seva accesa a l'esfera pública. Durant la segona república va començar a haver dones que participaven en política, tenia el Dret a Vot, però va haver polítiques molt destacades, i va haver-hi moltes dones que es van mobilitzar. Però això es va fer encara més clau durant la Guerra Civil. Durant la Guerra Civil, com sabem, va haver dones que van al front, però també va haver dones que van dedicar-se al treball de la redeguarda, el treball a l'àmbit laboral, a l'àmbit del treball voluntari, per donar suport, el que seria, al mandat republicà, i també en la seva activitat política. La Llevaranger forma part d'aquestes dones que van dedicar-se al treball de la redeguarda. I això va passar, en aquest cas, pel germà. L'Izidre Varanglia i el seu germà Gran eren fundadors de les juventuts socialistes unificades a Sant Feliu de Cunines. I llavors, quan els nois van marxar a la guerra, quan es van trobar que van fundar el PSUC, un cop s'ha vingut la Guerra Civil. Però clar, els fundadors del PSUC, els nois, van marxar de voluntaris a fer la guerra. I llavors, què passa? En aquest núcle de les juventuts, acabat de formar, es queden les noies. Doncs es va quedar a la Llevaranger i va convertir-se a la responsable política de les juventuts socialistes unificades. I ella, com a responsable política, també va organitzar el treball de les dones a l'arrega de guarda. Va fer un teguir de confecció amb roba que s'enviava al front, va distribuir llana per fer jerseis pels soldats, anava a casa per casa, distribuint la llana perquè les dones una mica més grans, doncs feien jerseis pels soldats i, a més, va fer de voluntari en un hospital. Però clar, quan va arribar el vanor franquista, quan es va perdre la guerra, ella va haver de fugir perquè podia patir represàlies molt greus. Doncs, eh, el seu germà, l'Isidre, per una banda i ella per una altra, va marxar a França el febrer del 39. I després es van assabentar que la seva família va haver de marxar, també. Perquè els havien dit que hi havia una llista que deia que anirien a per ells. Perquè no només demana per les persones i aplicades políticament, també demana per les seves famílies. I en el cas dels pares de l'Alla Varanguer, més grans, que en principi no s'havia aplicat en política, doncs no es va significar de perdre la casa, perdre les terres i la custòria dels fills petits els havien demanat. Per tant, aquesta gent va marxar cap a França. Nosaltres vam trobar a França, la Lalla va canviar la camp de refugiats i, finalment, es va reunir amb el seu pare, però la van fer retornar forçosament. Va haver una sèrie de dones a França, sobre dones republicanes, que van fer retorns forçosos. Elles ho volien tornar, però les van forçar. I llavors es van trobar a Espanya el 1939 amb una reparació política terrorífica. La Lalla va ser interrogada, no li van anar malament interrogat, ara vull dir que no la van torturar, com a altres persones sí que hi van patir, però va acabar la presó provisional, entre 1939 fins a junts de 1943. Ella va estar a les cots, a la presó de les cots, que, bueno, tornarem a sentir parla allà d'aquesta xerrada. I les coses, en un moment d'un amuntagament terrible, d'un moment d'esnoguersió per la majoria de les preses, però que, curiosament, tal com m'ho explica la Lalla Balange, no sembla que sigui tan greu, si ho comparem amb el testimoni d'altres preses. Això és perquè va estar amb altres dones preses al PSUC. I això va fer que, bueno, el fet de conviure amb altres persones, de fins políticament i que s'organitzaven per sobreviure, va fer que les condicions de vida no es cursin tan sumament dures. I sobretot perquè la Lalla Balange tenia recolzament fora, tenia família que li portava aliments. Sense això, la vida de la preluïra era molt més dura. Hi ha testimonis de dones que van estar a les cots, que realment són molt més dur. És curiós el testimoni de la Lalla, que sembla una mica naïf, fins i tot, en aquest sentit. Però després això canvia quan passa la llibertat provisional, que va estar en llibertat provisional des de 1943 fins a 1965. En aquesta llibertat provisional l'obligaven a viure sanferiud de cúdines. Sabíem perfectament que la sanferiud de cúdines ho passaria malament. I ho va passar molt malament per l'assetjament dels falangistes, al llarg dels primers anys, que l'obligaven a anar periódicament a la Seu de Falange. I també per l'ostrecisme social, sobretot per l'ostrecisme social. Per una banda, la gent d'esquerres tenia molta por a patir la presó, com li havia passat a ella. La poca gent que havia estat vinculada a algun partit polític, a la CNT, en aquells moments li feia molt por relacionar-se amb gent que venia de la presó, per si els podien reprimir ells també. Però a més a més, a la població de sanferiud de cúdines, hi havia por sostilitat pels vençuts de la Guerra Civil. Era un poble força conservador, majoritàriament, i en la que havia hagut la repressió republicana. I a vos hi havia gent que estava afectada directament per la repressió republicana, que realment ja li neva bé que la gent republicana fos reprimida. O que directament no els hi feien el 8, que havien estat reprimides pel franquisme. La situació era tan dur que, de fet, hi ha una entrevista prèvia que va fer la laia, que té un testimoni que penso que val la pena llegir, perquè ens dona una idea de com va ser de tu, perillà. Deia així, et juro que jo estava més tranquil·la a la presó que al poble, on em van fer la vida completament impossible. Fa uns anys em passaven pel costat i no em miraven, per uns i amics de tota la vida. La gent tenia una por que es moria, tenien un pànic terrible, perquè els deien, ara ve fulano, o ha arribat fulano, si tens contactes amb ell, aniràs allà d'on ell ve. Els que havien tingut la sort d'escapar-se vivien de veritat en un ambient de terror, en un ambient de por, anava tot deu a missa. Una missa era una manera, també, de demostrar aquí essència amb el règim, de demostrar conformitat. Això és un testimoni que va fer ella prèviament a l'Associació Catalana d'Expresos Polítics, però després, quan va fer l'entrevista amb mi, va explicar altres coses. Per exemple, ella, quan va tornar de la presó, va començar treballant una fàbrica tèxtil. I explicava, dones molt més grans que jo, que ens havien dit adeu i bona tarda, però que no es coneixia, només de veure'ls pel carrer. Em van posar allà, al seu costat, l'un al costat de l'altre, i quan aquestes dones em passaven pel costat, va xef, però que jo ho sentís, ho sentís, deien. A ningú l'agafen per haver anat dues vegades a missa, i un altre. Aquí no ha fet res, no li ha passat res. I allò saps, va xef, però que jo ho sentís. I bueno, tenia molta barra perquè jo no els havia fet res. O sigui, per una banda, la gent que tenia, que era ràtia amb el conservadora, o que deia, que no es ficava en política, feia molt el buit de les persones que tornaven de la presó, i d'altra banda, la gent que havia estat vinculada a el que seria el foró popular, una manera o una altra, no es feien amb els que venien de la presó per por a les represàlies. Era un amient d'ho, una amient d'ho durant els anys 40, però tot i així la laia va resistir. I per resistir, la gent que estava en aquestes circumstàncies, ha relacionat entre ella. Això va portar a aquests casos amb una anarquista que també havia estat represaliat, el jutge Prudès. I després, posteriorment, d'aquesta dura postguerra, a finals del 60, va repetre la militància al suc. Durant uns anys va estar desconectada. Tota l'apoc que hi havia, em va fer perdre contacte amb molta gent que havia estat vinculada al peç suc durant la guerra. I durant molts anys no hi tenen contacte. Però després, en alguns casos, els anys 60 poden reprendre el contacte. Va ser el cas de la laia. A finals del 60, a través de Xavier Ford, que estiguejava al poble, Sant Feliu de Codines, va tornar a connectar amb l'organització del peç suc. Això era un moment en què Sant Feliu de Codines creixia i era el que s'estaven desenvolupant moviments antifranquistes. Però de fet, la trajectòria de la laia, en aquells moments, es mou més a través de fora del poble. Va acabar convertint-se en representant del poble a la samia de Catalunya. I va tornar a papilar la pressió, perquè en 1974 va estar implicada la caiguda de 133 persones que van ser detingudes per participar en una reunió de la samia de Catalunya. I això va comportar quin és l'apresor. Entre l'octubre de 1973 i gener de 1974. Per tant, va estar dues vegades a la presó, que en aquest cas, a la trimitat, una altra presó, llavors. Sí, ens trobem una dona que va passar dos cops a la presó, que paradoxalment la seva explicació de la presó tampoc és tan traumàtica, en realitat, però que el que resulta més traumàtic per ella, curiosament, és la vida del poble durant la postguerra. Per aquest ustracisme social que va patir. I bé, aquesta dona que va patir el ustracisme social, i després va recendre la militàcia, que va patir una altra cop de presó, va continuar la seva activitat política. Va continuar, tenia un paper destacat al PSUC, després de la iniciativa per Catalunya, i finalment es va convertir en el caldessa. I després, va tenir un paper molt destacat en la reivindicació de la mobil històrica. Però, de fet, això no ho tracta tant el llibre, i és una altra història, que segurament seria molt interessant parlar més endavant. Què va passar després del franquisme amb aquestes persones que van patir tant durant la dictadura, i que van fer tant per intentar acabar amb ella? Moltes gràcies, això era el que us vull explicar d'equilibre. Moltíssimes gràcies, Nària. Ha sigut molt entenador i molt clarificador, i gràcies a aquesta història de vida, entenem millor una gran part del segle XX. És molt interessant aprofundir en vides concretes, històries que són increïbles, en molts casos, altres que també poden ser anodines, però que ens expliquen què va passar en aquest país. I abans de passar la paraula a la Carolina, i d'explicar-vos què és la Carolina, i què ha fet que el seu currículum és interessantíssim, m'agradaria explicar també una història de vida, una mica més personal, molt ràpidament, que és la de la meva àvia, i com ella no em transmet cap tipus d'informació sobre el que hi ha a patir en presó, també no va ser a la presó de les Cors, va ser per diverses presons d'Espanya, ella va estar set anys a Saragossa, a Satorraran, a Mallorca, etcètera, per adició a la rebelión, era de la que l'acusaven. Fa uns mesos vaig trobar a la Casa del Poble, com sembla una mica història de cinema, però no ho és, un paquet, un material que ella havia produït a les diferents presons, sobretot a Satorraran i a Mallorca. I quan has comentat això que deies, que potser no l'ha semblat tan traumàtica a la presó per a l'Alla, m'ha recordat quan hi hagi tot el que ella va posar en aquests quaderns, sobretot són fórmules de com fer tapetes, fórmules i fórmules i fórmules, producció, producció, producció, pàgines, pàgines, pàgines de tapetes, és una cosa descomunal. I després hi ha una part fonamental, que és el seu aprenentatge perquè ella entra a la presó, sent quasi lletrada, sabia llegir una mica, sabia escriure una mica, i surt de la presó set anys després, saber llegir, saber n'escriure. I després hi ha una altra part, per a algunes dones va ser una escola d'aprenentatge. La presó és veritat, segurament, jo m'imagino que d'aviam fer un cercle d'aprenentatge. Hi ha quaderns en què ella explica o relata la parell digestiu, la parell motor, com funcionen quines la geografia d'Espanya, geografia matemàtica, literatura, etcètera, etcètera. És aquest aprenentatge. I després hi ha una última part, que són poesies, i el que jo crec que són cançons populars o no, que algunes són seves, personals, i altres, senzillament, les apunta, com una forma de, ostres, que interessant és això, que anem a escriure o a la llibreta. I m'agradaria apropar-vos un parell de poesies que he trobat aquí, que s'estan llunyant i divertit o curiós com a mini. La primera és una mica irònica, i diu Ferreros Hotel Modelo. Con el rejado y sin agua, varios cientos de vecinos, que no se pueden marchar cual bajo, tras de la puerta, con cerrojos y mirillas. Se encuentran muchas mujeres que cuentan estas letrillas y que dicen cantar. En este hotel de Ferreros, Gianni Rita quiere estar y faves pa comer, lentejas pa cenar y un café delicioso para desayunar. Y menos mal que ahora nos dan un poco de pan. Ferreros Hotel Modelo, dulce casita de reja sin pagar como queremos, que nos traten como reinas. Si aquí se viviera en grande y se comiera la carta, habría solicitudes para ocupar una plaza. Y darían a la puerta, esta es la casa ideal, porque no se paga renta y faves pa comer, lentejas pa cenar y un café delicioso para desayunar. Bueno, i ara us passo en la Carolina, que ella és realitzadora, periodista, investigadora i docent. I ha fet diversos documentals de monstres i faldes al 2008, lo indecible al 2012, el deseo de la civilización, notas para el Gran Vuelvo al 2014 i un passeu per a Nova York, Harvard, 2019. El seu primer lloc, bueno, li produeix uns... És molt interessant, es diu el Gran Vuelvo al 2014, i té un simfín de premis molt, molt importants. El segon lloc, no sóc llesta del 2018, també de nou té multitud de premis importantíssims. I ara ens presentarà, de la seva pròpia veu, una peça que ens ha fet específica per a aquesta ocasió, que és un lloc molt important. Es diu el Rumor de les Olas, i és del 2021. Et escoltem. Bueno, Núria, muchas gracias por la presentación. Muy interesante todo lo que han hablado, y bueno, me quedo dando vuelta a esta idea, que comentaba... Nadie sobre el ostracismo social, porque creo que es como una de las cosas más importantes y es un tema del que nos hablábamos mucho. Todo lo que vieron estas mujeres, sobre todo, en los pueblos, mujeres que muchas veces habían sido expresas, o a veces habían sido mujeres, o hijas, hermanas, rojos, entre comillas, entonces creo que es un tema muy, muy interesante. Bueno, les quería contar para la gente que no me conoce, que no me conoce, para la gente que no me conoce, la relación que yo tengo con la prisión de mujeres de Barcelona comenzó cuando yo llegué a Barcelona en el año 2007, hacer un máster en documental en la Universidad Autónoma, y el trabajo que hice para finalizar el máster fue una pieza que se llama de monstruos y espaldas, que cuenta el testimonio de tres hijas de mujeres que tuvieron en la prisión del Scors, en Riqueta, Libertad de Marie Carmen, y del sobrino de Clara Puello, que era Albert. Entonces ahí empezó como mi relación. Fue un tema que me interesó muchísimo, porque cuando yo llegué en 2007 no había ninguna placa, no había absolutamente nada, que indicara que donde está el cort inglés de María Cristina había una prisión, no había absolutamente nada. Entonces fue como para mí muy importante rescatar la historia, no solamente del lugar, sino que de la memoria y la memoria de las hijas y del sobrino de estas mujeres, porque lo que me interesaba también era ver cómo la prisión traspasa los muros y cómo ellos, cuando eran niños y niñas, veían a sus madres de su tierra la prisión. Entonces, bueno, desde ahí nació como el interés, después el segundo largometraje, perdón, el primer largometraje que hice, que es El Gran Vuelo, se centra en la historia de Clara Puello Llorné, que es la tía de Albert, y que ella era una militante del Pesuc, que entró la prisión en junio del 41 junto a otras mujeres, entre ellas estaba Soledad Real, estaba también María Salvo, que entró un poco después, pero pertenecían todos al mismo grupo, y Clara Puello protagonizó como un escape por la puerta principal en junio de 1943 y desapareció para siempre. Entonces, en el proceso de investigación para hacer esta película encontré una serie de cartas entre militantes que están en el archivo militar de Madrid, en la causa judicial que tiene por nombre El Gran Vuelo, porque así se bautizó el escape, en el que también salieron hombres de la modelo, que como muy grande, muy sabido, porque falsificaron una orden de libertad de Nueva. Y ahí encontré una serie de cartas de militantes entre ellas, había cartas de Soledad Real, de María Salvo, de Clara Puello, y había cartas muy bonitas entre militantes, había cartas entre María Salvo y Clara. Entonces, comenzaron las cartas, y me di cuenta de lo importante que era la labor clandestina que realizaban estas mujeres, que en un piso de la Barceloneta que se conocía como el oasis, hacían la resistencia antifranquista, redactaban boletines, trataban de llamar a gente y arriesgaban la vida. Bueno, le llamaban a ese piso el oasis. Entonces, el corto que vamos a ver ahora, bueno, se divide en cuatro capítulos, y el primero está dedicado a María Salvo. Entonces, lo que hice fue utilizar muchas de las cartas que son leías por una actriz, porque siempre trabajo con materiales relacionadas con la intimidad, cartas que eres de vida, fotografías familiares, películas familiares, y me interesaba mucho el texto. Y en estas cartas que se mandaron entre ellas se revela toda la solidaridad que había entre estas mujeres, todo el trabajo. Son cartas que hablan de todo el compañerismo. Después, la segunda pieza, está dedicada a la Julia Romera, que conocí su historia hace poco, y es una pieza como más bien testimonial, porque su sobrino, por llamarlo de alguna manera, porque no era su hino directo, él, bueno, me contó la historia, fue muy generoso, y esta historia se la transmitió a él, su padre. Entonces, me cuenta cómo yo estuve en la prisión, también y cómo muere el producto de las torturas. Y la tercera pieza, está dedicada a la Carme Clara Munt, que era de Badalona, yo vivo en Badalona. Entonces, el mare está muy presente, fue la primera fusilada en el campo de la bota. Y la cuarta parte final de la pieza es dedicada al actual monumento, que yo creo que ha sido muy importante también todo el trabajo que se han hecho en estos años, por toda la plataforma también del futuro monumento, porque, como le digo, cuando yo llegué en el 2007, en el lugar donde estaba la prisión, no había absolutamente nada que indicara que había una prisión ahí. Entonces, de ahí a todo lo que hay ahora, que uno pasa y, bueno, que todo ese monumento con las piedras, me pasó, por ejemplo, que cuando fui a filmar, la gente se detenía a mirar las piedras y leía las inscripciones que había en el suelo. O sea, como que hay una presencia y como que ya es un lugar de memoria muy importante. Bueno, dicho sea todo esto, voy ahora a compartir pantalla para que puedan ver la pieza. Se llamaba María Salvo y Borra y fue una luchadora incansable hasta el final de sus días. Yo me siento otra, llena de entusiasmo para hacer lo que sea y vosotros habéis contribuido a que adquiríeis ese entusiasmo. En este momento estoy escribiendo debajo de una higuera. Si estuvierais conmigo lo pasaríamos estupendamente. Únicamente siento en este momento tener que disfrutar sola de todas estas riquezas naturales y materiales. Sola completamente. Ah, companheras de l'Oasis. ¿Cómo podríamos gritar solas que viva la naturaleza? Si la convivencia con nosotras te ha ayudado algo, será para mí como para Mare y Morea una satisfacción. Sobre todo, si como espero, te ha dado más ánimos para empezar de nuevo el camino de la lucha. ¿Tienes facilidad para adaptarte a todos los ambientes? Seguro pues te encontrarás viendo dónde estás. Desde que estoy sola siento muy intensamente que mi verdadera familia sois vosotras. Nunca, desde que estoy en España, lo había pasado también como durante sus días. ¿Te parece que exagero? Pues no, es la verdad. Ya no puedo poner la frase del ritual. El Oasis se ha secado para mí. El Oasis se ha secado para mí. El Oasis se ha secado para mí. Vuelve a quemarme el alma al sol del desierto. En resum, el estómago ha podido más que acogedor. Que el vulgalmente le da nombre de casa y que nosotros sabemos es algo más. Esos días en vuestra compañía han sido una inyección de ánimos. Pasaba por una crisis y vosotras me habéis ayudado a vencerla. Otras tendrían vergüenza de confesarlo. Yo no. Me siento contenta de saberme sincera conmigo misma. Estáis cometiendo un infanticidio y os remorderá la conciencia si no evitáis un suicidio. Que se consuela si llegan vuestros garabatos. Y con ellos el calor y el cariño de esa casa que en el desierto de mi vida era un Oasis. D'acord? No hi és de la Barça Luneta? De verdad que las extraño. A pesar de que en algunas ocasiones había mal humor. No por eso dejaba de ser un lugar agradable para mí con todas sus características. Y sé que todavía me siento miembro de él y que debo volver puesto que no me encuentro en otro sitio. No es cierto? Y con la fe más intensa hacia esa casa me despido de vosotras. Os doyo un abrazo fuerte como sincero. Vuestra. Y mi padre es el que nos explicaba también toda la historia de la Julia, lo que sabían de ella. Que la cogieron, fue un chivatazo, ella estaba en la juventud de libertarias y estaba en la cajera, la ciudad de cajera. Y aparte hacía movimientos que sacían los juveniles por aquí. Y entonces hubo un chivatazo en aquel tiempo después de la guerra cuando vinieron los nacionales total que la cogieron. A ella ya hay un grupo más de la juventud de libertarias. Entonces de aquí la cogieron aquí en Santa Coloma, la Guardia Civil. Y entonces hay otras explicaciones porque explican, pero la Guardia Civil ya le pegó culetazos aquí, empezaron a pegarle culetazos desde aquí ya. Y entonces de aquí pasó a Badalona. Y en Badalona estuvo uno o dos de las más y ya estaba la pobre mujer hinchada, me decía mi abuela, que la veía. Entonces la mandaron desde Badalona y ya fue a la cárcel de mujeres, de Barcelona. Y mi abuela, cuando iba a verla, que iban a verlas ellas con mi padre, i iban a verlas allí, nada más la dejaban ver, hoy ya tampoco quería, Julia, lo solo dijeron luego las amigas. Les plecaban, que no dejaban verla porque mi abuela no se pusiera mala, nada más la dejaban ver de la cabeza, digamos. En la celda, en la puerta, el trozo de rejilla ya nada más que asumaba la cabeza y la veían por allí. Porque se ve que la pobre estaba hinchada de los culetazos y los maltratos que le hicieron. Y hasta que se murió. Y entonces en la muerte, en la mentira, en la muerte, en el acta de muerte, pusieron que se había muerto de tuberculosis. Y la verdad no fue eso, la verdad fue que se murió de palizas que le habían dado. La pobre. Y me emociono porque me pienso y te digo, y esto tenía que haber hecho mi padre, que era el que lo vivió y el que el pobre lloraba cuando explicaba la historia. Porque yo lo vivieron de primera mano, ¿sabes? Y yo lo vivo de recuerdos, pero no de primera mano. Queridísimas amigas, María y Elvira, he recibido vuestra cariñosa carta y en ella veo que estáis bien. Yo no estoy bien. El día 2 de enero fui a juicio y me dieron junto a las demás la pena de muerte. Sentí un dardo en mi corazón por ser una broma bastante pesada. Y más lo sentí porque estaba mi querísima madre y fue un golpe mortal para ella. Pero una compañera que estaba en ésta y salió en libertad se ha enterado que sólo tengo 12 años y un día. Soy jovencita, ¿no os parece? Espero que dareis mimos a mi madre y el manito que pronto estare junto a ellos. Espero con mucha ansiedad vuestras líneas. Sin más, hay falta de papel y sobre, tengo que hacerlo en tarjetas. Daré recuerdos a todos los que preguntan por mí y particularmente a Verruezzo y Martínez. Y vosotras recibís besos y abrazos de vuestra amiga Julia. Cuando me escribáis me diréis cómo va la fábrica y contarme algo de vosotras. Julia. Cuentan que vivía junto a su tieta Angelina Picas en un piso ubicado en Badalona cerca del mar. No se casó ni tuvo hijos. Cuentan, eso cuentan, que a Carme le gustaba caminar a la playa i escuchar el graznido de las gaviotas. En esos años la ciudad no era tan bulliciosa y el rumor de las olas incluso se percibía desde su habitación. Sentada en una silla mecedora, la Carme ilaba y tejía. El resto del tiempo trabajaba como dependiente en una de las marcerías de su tía. Eso cuentan. Días después de la entrada de las tropas a la ciudad. Una vecina suena de la casa en la que se ubicaban las marcerías de Angelina. Denunció ambas mujeres. Cuentan que mintió sin ninguna piedad. Está escrito. Acusándolas de propagadoras inspiradoras y precursoras de asesinatos, robos y saqueos cometidos en Badalona durante el periodo rojo. Así lo dice la denuncia. Está escrito. Abalada por seis testigos falsos. Cuentan que no importó si se contradecían si sus historias eran inverosímiles si mentían descaradamente. Dos inocentes fueron apresadas y conducidas a la prisión de las CORS. Declaradas culpables de las falsas acusaciones. Un consejo de guerra sentenció a Angelina cadena perpetua y a Carme a pena de muerte. El 18 de abril de 1939 Carme escribió una carta de despedida a su tia. Dicen que lo hizo en la capilla de prisión, la modelo, donde las presas condenadas a la pena capital esperaban su traslado al campo de la bota. Dicen. Eso dicen. Que antes de los disparos Carme cerró los ojos y escuchó el rumor de las olas. Observa su figura en la vitrina. Por una rendija de la historia todas las mujeres que hay son en una puerta de escape se sientan. Observa su figura en la vitrina. Por una rendija de la historia todas las mujeres que hay soñaron una puerta de escape se sientan junto a ella. Las verdades se asoman. Aunque cierran los ojos aunque reconstruyan los muros no hay otra vez. La memoria abre su paso en una senda insoslayable y en esa esquina de la Diagonal todos los caminos te conducirán en su nombre. Las tintas de un pasado descolorido aún son visibles. Aunque son otros muros revelan las mismas grietas que fluyen para enseñar su miseria. La amnesia colectiva. El autèntico presidio. Hoy son otras voces apresadas entre las paredes de concreto. Voces que necesitan mitigar un vacío. El consumo no llenará. No aplacará. No aquietará. Hoy un monumento de piedra la recuerda. Piedras inquebrantables. Firmes. Desarraigadas. Como cada una de las tantas mujeres que transitaron por la presión. La memoria abre su paso en una senda insoslayable. Y en esa esquina de la Diagonal todos los caminos te conducirán en su nombre. Carolina, muchísimas gracias. Qué emocionante ver esta pieza. Ver tu mirada. Gracias a tu lenguaje podemos ver cómo miras el mundo. Y eso crea que no es lo que es. Qué bien tener estas dos miradas distintas diversas. Una historiográfica que quiere mirar la historia desde la nitidez. De lo que pasó y que produjo. Qué pasó con una persona y su entorno. Desde un punto de vista casi científico o analítico. Y una mirada donde se veía muy bien. Y una mirada donde se promueve la transversión también. La transversión de lenguajes. Y esto nos hace ver la realidad y la memoria y la historia desde otro punto de vista. Vamos a dar paso a las preguntas que vayan sucediéndose desde los espectadores que hemos llegado a un número interesante de 49 personas que nos están viendo en directo. Y ahora la pregunta es ¿Cómo decidas en abordar cada uno de los personajes? Tenemos a María Salvo con estas dos actrices que leen estos textos de una determinada manera. ¿Por qué decides generar estos distintos momentos y estos distintos lenguajes en general? estos momentos, estos distintos lenguajes y por qué, ¿no?, en relación al personaje, me refiero, ¿no?, a la persona. Sí, porque, bueno, me impactaron muchísimo las cartas en su momento cuando las leí, que eran muchísimas, o sea, eran cartas que se enviaron en el año 41, cartes entre María Salvo y Clara Puello, pero también María, que estaba en el yin, en ese momento, porque María pasó por el oasis y después Eva yin continuó haciendo su trabajo político y de ahí le envía las cartas de estas mujeres y a mí me emocionaba mucho porque eran cartas que hablaban, como decía anteriormente, de la nostalgia, de ese oasis, ¿no?, y cartas que hablaban del compañerismo, de la ilusión en cambiar las cosas, del aprendizaje, de la lucha, de la perseverancia, de la solidaridad, de la resistencia. Entonces, en el gran vuelo, claro, no pude utilizar todas las cartas por tema de montaje, no, entonces utiliza algunas cartas de María Salvo y algunas de Clara, entonces pensé, bueno, que me gustaría que la gente conociera esta parte de María, ¿no?, o sea, y cómo estas mujeres hacía la resistencia y cómo, bueno, arriesgaban la vida. Y de hecho, esas son cartas que recibió Clara y hay cartas que leé la otra actriz que interpreta Clara, que es María Cácer, que nunca pudieron ser enviadas porque la policía entró en el oasis y eran cartas que ella había escrito y no nos logró enviar, entonces son cartas que María nunca pudo leer y también me daba mucha rabia que todo este material esté actualmente en el archo militar de Madrid, o sea, los originales están en el archo militar. Entonces, quería que era bonito hablar de María desde esa época de su vida porque era parte que era muy jovencita, no me acuerdo cuántos años tenían en el año 41, pero era la más joven del grupo. Entonces, estaba llena de ilusión también y creo que me parecía bonito que una actriz le hierara las cartas, ¿no? También para escucharla, pronunciarla, las palabras, ¿no? Porque también me gusta mucho eso, como una cosa más performativa, de escucharla. Sí, sí, también a nadie, si ellas coincidieron en la cárcel con Laya, Laya y María. María Salvo, ¿con María Salvo coincidieron? María Salvo entró, a ver, si no me equivoco, porque yo no soy historiadora, si no me equivoco, María Salvo entró en el 41, o sea, en el Lóacic cayó en l'1 del 41. María Salvo tiene que haber caído unos semanas o meses después, bueno, y ahí todo de 16 años, o sea, pasando por otras pisiones también. No sé en qué año entró Laya y si considero, a lo mejor también coincido. En el 39 salieron el 43, sí que coincidieron. Sí, sí. Seguramente debían formar parte de lo que tu comentaves, Nadia, que feien aquest grup, una mica a part de preses polítiques, sabeu si van coincidir a la presó de les Corts? Qui eren aquest grup? Això se sap. No mencionava directament, però és molt probable. Les preses del PSUC van fer un grup de salsuera. I això va ser el que els va ajudar a tirar endavant. La Laya tenia moltes fotografies d'aquest grup de salsuera, i em sembla ricorda que la biografia de la María Salvo sortia d'aquestes mateixes fotos. Vam coincidir en el temps i segurament van coincidir en el mateix grup. El que passa és que la María Salvo al principi va tenir problemes greus, perquè es van pensar que hi havia de la tasca, cosa que no era certa. I llavors, pobre, va haver de passar una urbàlia prèvia per poder integrar-se en un grup de preses coloristes. I aquí també coincideixen Clara Puello, que és el teu documental. Carolina, faldes, perdona. Montros i faldes. Montros i faldes. Clara Puello també coincide en aquest grup. Sí, m'ha mencionat Clara Puello, però la Clara Puello... Cae con la sole real. Pi, claro, coincide con María dentro de la prisión. Pero pasa lo que comentaba nadie, que tienen este problema al principio. Bueno, después Clara también tiene el mismo problema que María, porque también la púsa de la tora, y también cuando sale la prisión se genera sospechas, obviamente, pero bueno, después se comproban que ninguna en realidad había sido de la tora, ni había hablado de toda la María, la tortura en la comissaria había la Yetana, y a la Clara le rompen los homóplatos a golpes también. Entonces, está como muy demostrado que esta mujer en realidad nunca ha hablado. Sí, ara hablas de tortura, llegamos a la tortura a través de este fragmento tan intenso con el sobrino de Julia Romera en tu corto, y es de una enorme potencia, así como la parte también de Karma Clara Munn, es de una enorme potencia visual y sonora con esas imágenes del mar, y la enorme potencia. Claro, hablar de algo tan duro a través de algo tan relajado y sereno, es curioso en tu trabajo. A mi me pareció el testimonio de José María Tremendo, y también quise coger este fragmento, porque si uno busca información de Julia en todas partes, dice que salvo en un sitio que murió de tuberculosis, y en realidad él como que fue muy categorico y me decía, no es que la tortura no es tanto que murió por complicaciones, por secuelas provocadas por la tortura. Entonces quise justamente poner ese fragmento y también una carta, que era la carta que ella le manda a unas amigas. Bueno, el tema de las cartas, como te decía al principio, es un tema que a mí me gusta mucho, me encanta leer cartas, y cada vez que hago algún trabajo sobre lo que sea siempre, cartas. Entonces, y en el caso de la Karma, también la carta que le envió a la tía, bueno, y las imágenes del mar, estuve leyendo el libro que se me ejecutaba, sobre así tiempo, sobre la Karma, bueno, y es de Madalona, y vivían en una calle muy cercana al mar, entonces tenía como esa idea, de crear esta especie de imaginario, de ver la ella en momentos más de vida, de felicidad, que en los momentos como tan terribles, toda esa imaginario del mar y de las desaperpectivas, o sea, no como tanto. Tenemos una pregunta de Jordi Guichet, que pregunta si Laya fue repatriada forzosamente en 1940. Les dades que tinc són de 1939. És abans. Ho podria revisar, però jo diria que és abans, perquè hi ha d'anar abans a la presó. I després hi ha un comentari interessant, que ens diu que Angelina Puigbais té una història molt similar a la de la Laya Berenier, que és quasi idèntica, que és d'un poble de Granada, i l'Antònia va migrar al 1951 a Sabadell, és un testimoni d'un treball que ha desenvolupat algú del públic. Interessant. Com es van sumant veus i es van sumant testimonis i es van sumant dones, que això no acabaria mai. De fet, si tornem una mica a l'inici de la sessió, quan parlàvem amb l'Anna Maria Batalla, que ja fa aquest treball tan intent, junta amb la taula de dones del districte, amb la Bikipèdia. De fet, recordo, crec que vaig llegir en el seu treball, que la Julia Romera, per exemple, va morir de tuberculosi, i sinó en una altra Bikipèdia, de tuberculosi i tortures, amb dues coses. I què fàcil és ara poder reformular aquestes hipòtesis i anar-les tancant? Que bé tenir una eina, com la Bikipèdia, que ens pugui ajudar a millorar el nostre coneixement sobre la història. Bé, no sé si voleu aportar o comentar algun aspecte més. Us donaria la paraula també a l'Anna Maria, com vulgueu. Estem ja a les set, acabarem aviat la sessió. L'Anna Maria està parlant sense el micro. Anna Maria és d'encendre el micro. Ai, Anna Maria. No? No se't sent, Anna Maria? A baix, a la part inferior a l'esquerra. Doncs no, deia que n'hi ha tantes de dones que n'hem recuperant, que podem fer diverses sessions, que de vegades recuperaran 3 o 4 dones i no se'ns acabarà. N'hi ha moltes i amb històries molt apassionants, perquè jo et tinc aquí d'estrangeres, de, per exemple, poloneses, que després, quan van sortir de la presó, van ajudar nens nazis, nens que els nazis els havien segrestat, i aquestes dones van fer una feina com d'espionatge ajudant en els refugiats. Són històries que realment semblen pel·lícules. I aquí n'està ple de dones. Amb tot el que he anat fent aquí, estic parada de les històries tan imenses que van sortir i que no sabem, que eren pràcticament ignorades. Totes les noies que van venir de l'expedient de les 13 roses, les noies que no van afusant allà, que eren menors de data en aquell moment, que em van venir d'Ugazutre, la de l'Aida Barca, que li deien la Deli, i després la Maria del Carmen Puesto, que aquestes noies van ajudar a iniciar una fuga molt espectacular. Hi va haver un prell de fugues molt importants a la presó, que algunes van ser des de dintre programades, perquè aquestes noies estan joves. Noies en 17 i 18 anys que tenien una experiència i coses que val realment la pena de recuperar tan sols per a la espectacular, que és la història d'allà dintre. I després hi havia algunes dones que havien sigut funcionàries durant la República, que aleshores van empresonar, com ara la Maria Purificacion de la Aldea, que aquesta era una llevedora, i va passar de funcionària a Presonera. Aquesta va ajudar la majoria de les preses, igual que la Maria Enriqueta Montoro Bravo, que va ser un activista del Peso, que va estar sempre al darrere de la refundació del Peso, que va estar empresonada, com 10 o 12 anys, entrava i sortia. Eren dones totes per mi, mereixen una biografia i un tractament d'explicar-los una miqueta al públic, el que hi hagi, fer conèixer aquestes històries persones realment fascinants. I bé, amb això estarem. Sempre hi ha una posició, sempre anar a buscar una miqueta, que si es busca es troba. Molt bé, moltíssimes gràcies a totes. Recordar que l'ho he dit abans, el curt que ens ha mostrat la Carolina, estarà penjat molt breument a la pàgina de l'Observatòria Europeu de Memòries, perquè el pugueu difondre i visualitzar, i a les webs també de presó de les cors. I bé, una mica per acabar, amb un somriure, si voleu, m'agradaria hi hagi una altra poesia que he trobat en aquests quadents que us comentava abans, de la meva àvia, que es deia Josefina Segura. I ja veureu, jo crec que aquesta devia entrar per carta o la devia conèixer algú de memòria, aquest coneixement de memòria que tenia abans a través de les cançons, també que hem perdut molt, devia entrar i jo m'imagino que en aquest grup corpuscle d'aprenents d'una mestra apuntaven les coses que els interessaven. Jo m'imagino que devia entrar així, i us la llegeixo, es diu, la cançó del Piojo. Tengo mi cuerpo de seres como el terreno africano, que por él pasean columnas, baterías y soldados. Caballerías son las pulgas que trotan y galopean. Ellas no gastan machete, correaje ni fusil. Pero cuando entran en combate, lo que hacen es sufrir. La otra mañana temprano hicimos la descubierta, venía una compañía de unos 590. Operando ellos venían desplegados en guerrilla a tomar las posiciones, desde el cuello y el cuello a las rodillas. Mis compañeros y yo hicimos fuego contra ellos. Después de un combate los hicimos prisioneros. La otra mañana temprano y con gran serenidad nos acompañía al mando de un capitán. Y viéndonos ya copados, ya les pedimos la paz, pero ellos no escucharon a este pobre militar. La batería atacaba y no dejaba correr. Me van dejando mi cuerpo como cliva de cernes. No se van a creer que son los rojos los que atacan, que son las pulgas y piojos que hasta la sangre me sacan. El que estos versos escriben lo sabe por experiencia, porque lleva mucho tiempo corriendo en las trincheras. Y si hubiera algún lector que esto no lo creyera, que se ponga ya en viaje y se venga la trinchera, las uñas no me las corto, que es el arma principal para matar a los piojos cuando intentan atacar. Moltíssimes gràcies a totes, fins molt aviat. Moltes gràcies.