 Si us assemblem la sessió d'avui, que van marcar la conferència de la Carme Junient d'ahir a la sala prata de la Riba de l'Institut d'Estudis Catalans, es va esboçar d'alguna manera el que era el quadre en el qual reflexionàvem i actuàvem en relació amb la diversitat i vam dessecar que no es tractava tant d'un col·loqui d'una jornada exposant dades fredes i rígides sobre els fets, la realitat, etcètera, sinó que centraven, bàsicament, aquesta jornada en les emocions, en els sentiments, és a dir, el sentiment de pertinença i la llengua. No la pertinença i la llengua, sinó el sentiment de pertinença, perquè a fi de comptes molts d'aquests elements són qüestions individuals, subjectives, que formen part de com els individus, com les persones humanes ens enfrontem, tractem i percebem el que és la realitat, el que és l'entorn. És en aquest sentit, és en aquesta línia que vam convidar a tres persones que avui parlaran aquí, que són tres persones que han abordat aquesta qüestió del sentiment de pertinença, per tant ens parlaran des d'aquest sentiment subjectiu, ens parlaran des de la seva pròpia experiència. La meva proposta seria que, com vam fer ja també la segona jornada, que primer ells parlaran i després obrirem el col·loqui i mirarem sobretot en aquest col·loqui que no només sigui bidireccional entre el públic i els ponents, sinó també ells entre sí, ells entre sí, i lògicament també el públic entre sí, els que hi assistiu també entre vosaltres mateixos. Mirarem el final de tot, de treure unes conclusions com l'any passat i de tenir algun tipus de document que representi la síntesi de les idees que, com deia ell en la presentació, pretenem que sigui, que vagi una mica més enllà del que és el discurs oficial, que ja ens el coneixem tots, per tant intentem que forci una mica això que se'n diu ara, les costures de la creença o de la manera com s'enfoca aquesta qüestió de la diversitat. Doncs bé, tinc el goig de presentar el Gagandi, el Gagandi 5, que molts de vosaltres el coneixeu, va tenir el premi d'Omnium Cultural, el premi d'Omnium Cultural, i va menjar l'entrevista que li van fer a Vilauet en ocasió d'això, ens va agradar molt i ens va cridar molt la tensió, el que deien aquesta entrevista i aquesta és la raó, bàsicament, perquè vam pensar en tu, per què ens escogessis la teva experiència, el que Gagandi va néixer a la ciutat d'Àmbritzart, l'any 1986, va estudiar informàtica i fa 9 anys que viu a Catalunya. Ell és representant d'això que s'anomena ara, de la professió que s'anomena ara, la mediació intercultural i interlingüística. És un bon representant d'això, ha exercit de professor de català, suposo que per sí que m'imagino l'Ajuntament de Badalona, ara treballa a l'Ajuntament de Barcelona, fent aquesta professió. T'agraïm molt moltíssim que haig d'acceptar la nostra invitació, té un llibre que ens presentarà, després ens presentarà, que es titula Els 5 Rius de Catalunya, i ell també pensa que la llengua catalana no és només un sistema de intercanvi fred entre les persones, que el permet comunicar-se, sinó que és un sentiment per tant tens la paraula, i moltes gràcies. Molt bon dia a tothom. Primer de tot, moltíssima gràcies a l'Universitat de Pambió Fabra per acogir-me. Per mi és un plaer, i jo estic molt agraït el meu rateresa, i jo s'agraeixo molt tots que heu vingut. No sé si coneixeu els 6. Alguns deuen conèixer, i els altres, no? Doncs avui parlarem una mica qui són 6, i també sobre la llengua catalana, d'acord? El meu nom és el Gagendip, cinc calça, soc el portaveu de la Comunitat, Síc, a Catalunya. Treballo com mediador intercultural per l'Ajuntament de Barcelona, i fa 9 anys que he vist aquí, com ha comentat l'Àsdorak. Bé, la paraula Cic vol dir de xeble. Nosaltres, una persona encara que tingui 60 anys o 70 anys, som de xebles. Relígio Cic, per això els gurus van posar el nom Cic, que som alumnes. Venim aquí en aquesta vida a prendre. Sempre estem aprenent, i un cinc sempre segueix la incenència del gurus, i és un Cic. Bé, és a la Índia, i el Punjab, que vegi ho està marcat, i nosaltres, el Cic, venim del Punjab. Punjab és una regió com Catalunya. A nosaltres, tots els Cics que anem, on vivim altres països, són els que ens trobem a la nostra region, ve del Punjab. No només del Cic, sinó el Cicisme, també va néixer al Punjab. Podria entendre que els Cics som els catalans d'Àndia. Bé, és una religió monetarista. Cregem amb unic deu, que és de tots, sigui qualsevol religió, sempre penso que som germans, som tres o quatre germans, i tenim un pare. Doncs, totes les regions som germans, i cadascú té la seva filosofia, però el nostre pare és l'únic, és l'univers. No té una figura, nosaltres el Cicisme creiem que és la seva creació, i tenim un fet amb l'univers. El Cicisme va néixer segurament molts de vosaltres, saben que a Índia hi existia una persona de castes, tot això, era molt trist, i encara és molt trist, perquè ha canviat molt, però continua passant. Bé, de que hi ha raons, va néixer el Cicisme. I altra cosa era un paper d'una dona. Quan una dona és que de la vidua tenia que sacrificar-se la seva vida, perquè s'havia mort seu home. Doncs, el Grunenek Devji, que veiu és el primer Cic, és el fundador del Cicisme, doncs no estava d'acord amb això. Doncs, amb la societat, amb la gent deia, doncs un home també ha de fer el mateix. Quan un home queda sense la seva dona, doncs ha de fer el mateix. I tot em deia, no, això no és correcte. Doncs, ell o deia que no podria obrir els ulls si una dona s'ha de sacrificar la seva vida i un home per què no. No volia que passés això, però era només perquè entenguin. Doncs, la societat li semblava molt bé això. No pot passar. I fins i tot les dones havien mentalitzat d'una manera, ja li semblava bé això. Ja estaven com acceptades, perquè la societat feia així, i no podien seguir la seva vida, no podien casar-se amb una altra. Doncs, el Guru Nanak Devji estava contra tot aquest sistema, el sistema de castes, el tema d'igualtat i, sobretot, un paper de la dona, no? Perquè no hi ha cap diferència en un home i en una dona, perquè sempre en tots els països, o te les religions, sempre parlem d'igualtat, però la teoria sempre és molt maca, en seguir de un país, però el tema és el pràctica, no? Bé, doncs el Guru Nanak Devji va començar molt amb aquest tema, perquè la societat, la gent, tenia una admiració cap als autoritats, els reis que hi havia, no? Doncs el Guru Nanak Devji escriu una nostra gibre sagrat, que és el Guru Gransevji, més endavant veurem. És el gibre sagrat com Bíblia, com curar, podem dir, i per nosaltres és el Guru Gransevji, que per nosaltres, no és només un gibre sagrat, sinó per nosaltres com Guru Vivend, Guru Real, d'acord? Doncs els gurus van escriure les seves paraules i els físicament no hi són amb nosaltres, però la seva essència, les seves paraules continuen amb nosaltres. Doncs allà escriu Sóc jo m'endà a qui és Jitjamer Rajan. Vull dir, com que la societat, la gent pares els autoritats, els reis eren tan importants, com si fos Déu allà, no? Doncs el deia, si doneu tanta importància a aquestes autoritats, aquests reis, per què critica la dona la que dona vida, aquestes autoritats, no? Doncs per què la dona, perquè la meva àvia és una dona, la meva mare és una dona, la meva germana és una dona, no? I ens dona vida i nosaltres només la critiquem, no li donem el seu jo. Bé, després serà el tema d'igualtat en els temples, perquè en els altres temples una dona estava provida a entrar. Estic parlant dels fa 500 anys, d'acord? Encara tant en tant sortint notícies i sorpreses, encara no hi ha a continuar. Ha canviat, però encara n'hi ha coses. Bé, nosaltres no tallem els cabells, deixem com Déu ens ha creat. Si nosaltres creiem amb Déu, creuem amb seva obra creada per reis, nosaltres no... no tenim cap dret de anar contra obra creada per reis. Si confiem amb ell hauríem d'acceptar com ell ens ha volgut crear. Una dona no té barba mai, un home sí. És la seva identificació com ell ens ha volgut crear. Nosaltres respectem com ell ens ha volgut crear. Nosaltres no volem ser més intel·ligents que ell, és una qüestió de respectar la naturalesa. I per això els xics no ens tallem els cabells i deixem com som manera natural. Per nosaltres el nostre cos és com un temple. Per nosaltres és molt important. Els cabells i la nostra cos és com els arbres en aquest món, en aquesta terra. Tenen necessitat, perquè hem jugat molt amb la naturalesa. És el mateix paper els cabells que tenen els arbres en aquesta terra. Bé, veig jo que un xic no és difícil de reconèixer amb el turban, des de lluny ja s'identifica que és un xic. Un noi i una noia. Però també aquí en aquests països europeos el psiquisme és una religió molt desconeguda. La gent quan veu un xic i amb el turban i amb la seva barba, sobretot els homes la gent sempre es relaciona amb Islam. Nosaltres fèiem-s'hi tot quan passen coses de terrorisme. Això ens afecta molt els xics. Nosaltres els que estem més prejudicats en aquest tema. Sobretot en cas de bin Laden amb la gent que no hi ha llunyada. No és un xic de terrorisme. Hi ha gent que no ha respost les xics als estats units i la molta gent amb aquesta confusió quan veien el xic el mateix dia van matar 10 xics als estats units. Per aquesta confusió que aquests que porten turban són relacionats amb talibans o terrorisme. No té res a veure Tampoc em sembla correcte dient defensant-me, que no sóc musulmà, que no sóc dolent. Tampoc m'agradava així, no? I perquè jo tinc amics musulmans, jo tinc moltes relacions familiars amb la comunitat musulmana, però bé, i nosaltres, i aquí, en què espaisos ens costa molt, però, en canvi, a Canadà o en la terra, ja sí que ens coneixen molt bé i, però aquí, costa, però bé, com diuen de mica a mica això em ple la pica, no? Doncs va canviant la cosa i... Bé, en essiquisme, les normes i són per un cic, perquè moltes vegades prontant, i la noia també, o pot o no, perquè les normes són per un cic, per una ànima, doncs és la nostra identificació. No hi porta a trobar la noia també. No és que la noia ha de portar-hi el noi, vagi com vulgui, no. Però també és molt important, per nosaltres, religió no és una obligació, no ho ve de la família, perquè n'escoltem una família religiosa i em toca ser practicant. No és així, no funciona així. A nosaltres, per nosaltres, el cicisme, la nostra religió són els sentiments, és amor. És com amor d'una parella. Si no hi ha amor, no hi ha relació, no funciona relació, doncs és el mateix, si no hi ha sentiments, no hi ha amor, no exdeix la religió, perquè no cal ser milions i milions dins de la societat amb pocs, pensem que no, haurien de ser molts, sinó pocs, però, exemple, dins de la societat. I doncs, en si cisme, trobeu el noi o noia, porten els que volen, els que senten. Trobaré una parella, no hi ha practicant i el noi no. No hi practicant, la noia no. El pare practicant, la mare no. Una germana sí, altra. És cada un el que sent. No és que perquè has nascut amb una família i et toca, ara tens 10 anys, ara tens 12 anys, 7 anys, toca fer els rituals de la teva religió i tu has de fer, no funciona així. Trobeu un cic d'estantant i encara no es practiquen perquè no sent, perquè no ha volgut. I cada un té la seva decisió pròpia i així sigui. Perquè a casa meva jo tinc dues germanes i em sembla genial. Una porta turbant perquè ja sé ni vol i l'altra va com una noia europea. I jo les estimo més que un i altra, perquè em sembla molt bé que sigui així, perquè amb un turbant, si tu no sents res, quin sentit de portar-t'ho, no? Bé, el psiquisme vivim amb 3 pilars. Per mi és meditar, és anar amb japonà, després el cartcarni, és treballar i el compartir és bon queixar que no. Bé, tots els cics seguim practicants o no, això sí que tots els cics ens encienen des de petits, és seguir-hi tots, no? Per mi és meditar quan els cics, nosaltres, acostumem givar-nos d'hora, per exemple, a 4 del matí o a 5 del matí o a alguns molt tard 6 del matí. A les 8 no, eh? Bé, doncs nosaltres, primer, quan es pertem, doncs ens dutxem, doncs fem meditació. Per nosaltres, meditació és molt important. Per què? Jo, a vegades, quan baixa la feina o quan surto a primera hora, veig la gent, no? Tot amb com bo, enfadat, jo dic, què ha passat, no? No he dit res, no he fet res. Però el tema és que no estem bé, no? No estem bé amb nosaltres mateixos, no? Si vas al metro o vas pel cotxe, tot amb... Així, no? Si xoces una mica, oi, no? No? Què passa, no? Per què? Perquè no estem bé amb nosaltres mateixos. És molt important estar bé amb nosaltres mateixos per poder estar bé amb els demés. Per això, en psiquisme, ens sempre, des de petit, ens ensenyen fer meditació. Un dia d'avui coneixeu, molta gent fa joga, bé, i fan mantra, es meditació, bé del psiquisme. Molta gent, perquè jo estic molt atreçada, tinc estrès, ansietat, doncs molta gent està fent ara com una mica de moda, molta gent fa joga, no? Què és jogar? És això, no? Meditar, connectar amb tu. Doncs bé, tenim el cap i tenim una ànima, no? Doncs és molt important per nosaltres connectar amb la nostra ànima, d'acord? Doncs tanquem els ulls, fem una meditació, repetició, doncs una connexió amb la teva ànima, no? Això genera pau. I la gent busca pau fora, no? Amb un viatge, amb una sortida, no? I felicitat i pau i tranquil·litat no és externa, sinó és interna, segons nosaltres, no? Quan tu ho portes gens teu, vagis on vagis, tu ho portaràs amb teu i tu estaràs bé i transmetiràs això amb els demés. La teva vibració té molta importància, cap? Això genera molt. Doncs per això, tots els xics, despetit, els nens també ho fem, jo també era o feia, no és una cosa que parles jo, que una cosa és ser practicant, i l'altra cosa és com va a ser en el psiquisme, que siguin practicants o no, tots fem, i amb això després que no em siguin meditats, després va a treballar. Perquè la gent abans, doncs, per connectar-se amb Déu, per fer meditació, anava al bosc o a muntania, doncs el Grunan Devji, el fundador del psiquisme, deia, no cal anar a un bosc, perquè la seva essència del Déu és dins teu, connectar amb ella i estar, no cal deixar a teva família, i tu fas pregàries en la muntanya, si la teva família, els nens a casa, doncs estan amb teva família, cuidant la teva família, doncs és una meditació, doncs un síc, meditar, després va a treballar, d'acord? Quan treballa, i el que guanya després és quan queixa que n'és, compartir amb els demés. Bé, meditar, per estar bé, després treballar, i el que guanya, comparteix amb els demés, no? Doncs compartir amb els demés per tots els sícs és molt important, perquè per nosaltres no és només la nostra responsabilitat de cuidar la nostra família, sinó també la humanitat. Sí, és meva obligació, si jo tinc meus veïns, sigui que siguin de Maroc, o catalans, o de Índia, és igual, no? Són animes, són les persones, no? Per la humanitat, és meva obligació, sí que hi ha família, no té feina, doncs a mi no mola ni a mi ni als altres sícs, perquè des de petit ens encenen, o pensem així, a mi no mola anar a un restaurant i gastar 50 euros allà, sinó el que em fa més feliç fer una compra per aquesta família, i no és molt, això no vol dir si som rics, sinó el que tenim encara que és poca cosa, però ententeu posar la nostra gràdia sort, no? Doncs això ens fa feliç fer una compra a una família, a la persona que tingui necessitat, no? Doncs si jo no vaig a un restaurant no passa res, però aquella família, si no menja els seus nens, sí que passa, no? Doncs aquesta filosofia, com partia amb els demés, funciona la comunitat, o sigui, hi ha Índia, o Anglaterra, o aquí a Barcelona també, després us parlaré, del Gordbara de Barcelona. Bé, com he parlat abans, és un nen, sí que molts jo recordo quan jo anava a fer mediacions, doncs els altres nens em deien, és un nen que porta una patata aquí, no? Doncs perquè no coneixien, no? I jo deia, no, no, són els cabells jocs que tenim, doncs quan són petits, doncs posem un mocador i una nena, sí, no? Bé, els xics, tots els xics som vegetarians, com he dit abans, per nosaltres, respecte a la natura, és molt important, per això en el psiquisme, nosaltres respectem la filosofia de cada religió, de cada persona, però en el psiquisme, tots, perquè com he dit abans, per nosaltres, el nostre cos és un temple, doncs l'hem de cuidar i estimar al màxim, perquè nosaltres estem a vegades busquem estimar fora, estimem els demés i no en nosaltres mateixos, doncs cuidar-te a tu, estimar-te a tu mateix, no? I això és molt important. Bé, per això els xics, per nosaltres, els animals també tenen el mateix dret com nosaltres, demanem drets, justícia, doncs els animals també tenen el mateix dret com nosaltres, volem gaudir amb nostra família, doncs pensem que els animals també tenen el mateix dret i haurien de poder gaudir dels seus crions i amb aquesta vida, però això nosaltres els xics no mengen car, ni peix, ni ous, ni tampoc ve ve amb el col. Bé, per nosaltres, matar un animal i matar una persona és la mateixa violència, estic fent la mateixa violència. Jo fa 3, 4 dies veia un reportatge com tractaven els animals, i tractant com animals, amb els animals, però és molt dolent i molt dur veure-ho així, perquè com els estaven tractant i com mataven, van fer un reportatge ara de Mèxic, doncs una vaca estava plorrant, doncs em porten com estaven tractant, doncs aquesta energia, quan s'hi maten, aquesta energia no és ni positiva ni bona, doncs nosaltres ho mengem i nosaltres això genera nosaltres el nostre cos. Bé, aquestes coses jo, en principi, quan em meus amics parlava i els no entenien això, dius d'energia, no sé què, i ara veig que molt a través de jove o als altres coses, molta gent va entendent i molts joves estan sent vegetarians per evitar, perquè realment sobreviure en un sistema, en un sistema menjar el car. Recordo quan jo vaig arribar aquí i vaig arribar al metge i em deia, i si no menys el car, com vius? Dic, però ja vi, són 25 milions i vivim bé i estem sa. Bé, però era com un xip que no, si no menys el car, no pots viure, i en un sistema tenen moltes coses vegetarianes, proteïnes, calcio i moltes coses no fa falta, però bé, el xico estava una mica entendre, no? Bé, com he parlat abans, el sistema de castes, el psiquisme va néixer per donar igualtat, perquè ningú senti millor i altra pitjor. A Índia hi havia quatre castes, i bé, encara hi ha, continuant, no? Venim d'un país que té coses molt maques i també coses que són molt tristes, d'acord? Fins i tot que jo vaig néixer allà, i encara em costa de creure i entendre per què passa això. Però bé, és així. I només preguntant el teu nom, com et dius, a l'altra persona sabia quina categòria tens. És de primera classe o segona o tercera o quarta, d'acord? Doncs això ara molt llegeix i es llegeix. Doncs el Grunanik Devji no estava, però això va néixer el psiquisme, no no estava d'acord amb això de dir. Som animes, no? Som animes. A classe tenim amb els nostres fets, no perquè on has nascut una família pobra i ets el pitjor, ja s'han nascut una família rica i és el millor, no és així, sinó com ets i el que fas. Això sí que té la classe, això sí que té la casta. Doncs el deia la humanitat, humanitat és una casta i és la nostra religió, la humanitat. Sigui que sigui, siguin musulmans, catòlics, cristians, blancs, negres, però què tenim els ossos i el carn i sang, no? Però som humans i mengem el mateix i fem el mateix tot sigui com siguin, no? Bé, era una discriminació en vida quotidiana i era com una violència, dia a dia, tenies que viure, no? I els que tenien de classe alta les castes primeres ells sentien molt guai i els altres varaguai, no? Perquè no estaven acceptats per la societat, no? Doncs anaven a escola, tenien que acceptar que ara dia, no? Les preu, la discriminació a dia a dia de la gent de la societat. Doncs per això són 25 milions i en aquest món però tenim el mateix congnó, tots els 6. És com Lídia García Puig, Jordi García Puig, Alex García Puig, Maria García Puig. Vol dir que és una família, no? Doncs som Gagandipsing, Menjitsing, Herjitsing, Baljitsing, doncs les noies, no? Menjit cor, Herjit cor, Baljit cor, doncs tots igual, no? Bé, és per què? Perquè moltes vegades gent no és per eliminar aquest sistema de castes que gestia a Índia, d'acord? Com que en el psiquisme ningú sent millor i altre pitjor per el que fa i, si no, tots som iguals. Són 25 milions però és una família. Poden ser ministres i altra rentaplats però pel seu congnó un no sent més orgullós i l'altre, perquè les feines hem de fer una o altra, perquè funcioni el món, perquè funcioni la societat, doncs no hi ha cap feina que sigui millor o pitjor. Doncs cada un qui toca ho fa, però això no vol dir que t'hi han de fer sentir malament i tu sentis per teva feina o perquè ha nascut en una família, sentis com discriminat, no? Bé, per això tots els xics tenim el mateix congnó. La noia porta el seu congnó amb coure, que vol dir princesa, una noia d'una família més pobra del món, però allà sent princesa. Ningú li fa sentir malament perquè és princesa, d'acord? No era per ego però era per eliminar com un orgull que ningú és pitjor per el que ha nascut una família pobra. I els nois porten cinc, vol dir, xeus. Bé, en el psiquisme, la persona que ha nascut en psiquisme és un cic, és un de xeble, sempre aprenent en la vida, però n'hi ha xics que són practicants, com he dit abans per nosaltres, religió no és una obligació sinó perquè hem nascut amb aquella família i ens toca ser practicants, sinó que d'un quan sent, com podem dir, quan sent enamorat de la religió, es fa un cic practicant. Bé, doncs els que són practicants, com que ningú està obligat, és com ningú està obligat a treure carn de conduir, però quan un cop tenim sí que hem de seguir les normes, no saltar-se, no superar la velocitat, doncs pot ser així, no? Doncs perquè has decidit tu, si tu es practiquen, tu portes turban i vol ser un cic practicant, no tenen dius teus pares, ni teu marit, ni teva germana, perquè has sigut tu mateix, doncs porta cinc cacars. Doncs el primer és que veig, com he parlat abans, tots els xics no tallen els que veig, deixem com deu anys ha creat sense tallar-los i portem un turban, que és la nostra identificació, que ens identifica com un cic. Després el cangà, una pinta de fusta que portem sota del turban per pintar-nos, d'acord? I després és la cara, que és un brasilet que portem, que per nosaltres, com si fos manies, que ens recorda que amb aquestes mans no haurien de fer coses dolentes, sinó sempre compartir, ajudar els demés, que és un com senyal, que ens sempre ens recorda el que ha de fer. Després és el queixarà, el pantaló, perdó, el kirpan, d'Aga. Els cics practicants, noi o noia, els porten. Bé, aquí la gent no entén, no? Perquè és una història, una religió, en pau i amb tanta tranquil·litat i de compartir per què d'Aga, no? Bé, no fem servir per res, no necessitem un dia d'avui per res, però és un record passat quan va néixer el ciquisme, com que va néixer, era contra de la societat, perquè tot el que passava, tot el que passava, tot el que feien, doncs el ciquisme estava contra tots, estàvem de castes, fins i tot gent pobra estava contra d'això, perquè estaven ben acceptats així, perquè tenien aquest xip, els semblava bé. Bé, doncs els mogols, no sé si coneixeu els mogols, ens obligaven els cics a convertir en islam, doncs els cics no acceptàvem això, perquè des de primer dia, des que va néixer el ciquisme, ens encenen a si religió són els sentiments, és un amor. Si tu no sents, no t'has de convertir en cap religió. Jo no puc obligar a ningú que vingui el ciquisme, perquè si algú no sent, no s'ha de fer. Fins i tot no fem ni amb els cics mateixos, doncs mataven molt els cics, van estar matant molt els cics, doncs els cics per la defensa pròpia, en aquella època, i per defensar el ciquisme, feien servir arts messials, doncs és com un record passat, sinó que haguéssim defensat en aquella època, dia d'avui, ni 25 milions, ni 25 cics haurien en aquest món, no justiria el ciquisme, d'acord? Bé, després és la queixera, és el roba anterior de Cotó, que un cic practicant no pot tenir relació fora de la seva parella, sigui noi o no hi ha, d'acord? Això només els cics practicants, els cics matejats podem dir, d'acord? Bé, el Gurdwara. El Gurdwara vol dir porta de gurú, casa de gurú, casa de Déu, que no és casa del cic, sinó que està obert a tothom, sigui que sigui, perquè abans que eren només podien entrar persones practicants o de mateixa religió, el ciquisme no és així. El Gurdwara, el centre de culte, està obert per la humanitat. Si una persona és catòlica, cristiana, musulmana, indúgeu, el que sigui no ens importa, fins i tot una persona que no creu amb Déu, pos té el mateix dret d'anar al Gurdwara, d'acord? Doncs aquesta foto que veiu és el temple adaurat, el Gurdwara s'ha agradat per la comunitat cic. És de Ciutat Amrisser, d'on soc jo. Segurament alguns coneixeu, no sé si alguns coneixeu temple adaurat, és bastant conegut a Índia, doncs és una foto del mateix Gurdwara, però des de l'alt, i veieu que al costat de Clou Blau és aigua. Doncs també era perquè abans de les castes baixes no podien venir-se a un temple, perquè fa molts anys, quan algunes persones no podien venir-se a casa, podien venir-se al temple. Doncs què feien? Els que estaven de casta baixa els castigaven que no podien venir-se allà, perquè diuen que l'aigua ja no és pura ara, perquè tu has veniat allà. Doncs elimina aquest sistema que existia, no fa falta, podem dir una pèsina espiritual, però era, en aquella època, per l'imina que passava, aquesta discriminació, tot en té el mateix dret, som ànims. Allà, en cada Gurdwara, tenim uns robes, es diu, que pugui venir-se a qualsevol persona, blanca, negra, pobre, ric, sigui que sigui, no ens importa, perquè té el mateix dret, i una persona diu, jo no crec que em deu ni amb res, té el mateix dret, perquè és un home, és una ànima. I si veieu, té quatre entrades. A veure si algú ho encerta. Sí, sisplau. Com? Exactament, sí. Perquè, com que no és només pel CIC, sinó qualsevol persona, de qualsevol direcció del món, sigui del nord o del sud del món, o de qualsevol país del món, aquesta entrada significa que està obert per que hi ha persona. I sempre, bé, aquí en foto vegi petit, però aquestes entrades són, podem dir, tres cops més gran que aquesta aula. No tenen portes perquè no es tanca mai. Si una persona arriba dues de la nit, o 5 del matinada, o 12 del migdia, que hi ha persona d'estar benvinguda sempre, sigui que sigui, no importa. Per això, Ivan, i també era una altra raó en aquella època, hi havia quatre religions més importants a Índia, que hi havia molts problemes entre religions, encara ja, perquè ara es penso, i em sap greu, perquè religió, el que ens ensenya, cuidar, estimar, compartir, compartir l'amor amb els demés. I no amb religió, hem cultivat molt de odi, i això em sap greu, perquè la religió hauria de ser una cosa molt bonica, que no ens ensenya ni no, que almenys ser humans. I hem anat molt junts, a vegades quan veig, com els problemes que n'hi ha amb religions, nom de religions, penso que ser practicants o ser religiosos és altra història, és que hem anat molt junts d'humanitat. I això és molt important. Bé, era per això que en aquest moment hi havia molts problemes, perquè ningú senti, perquè és una cosa dels cics, per entrar un edifici a una entrada ja suficient. Però ara en quatre, una perrera musulmàns, altra pels cristians, i altra pels indus, i després era pels cics, perquè s'ho van deixar quatre entrades, hi havia dos motius, una quatre direccions, i després quatre religions, perquè tot em senti que és casa seva, ningú senti millor o pitjor, o fora de seu joc. Bé, el siquisme en dia d'avui són 25 milions, a Canadà, potser jo veig el Justin Trudeau, és el ministre d'Economia de Canadà, i altra amb el president Obama, que era el cap dels militares d'Índia. Bé, aquesta foto que veig a Hergit Sençetgen és el ministre de Defensa de Canadà. D'avui són 19 membres de Parlament, i cinc ministres de Canadà són cics d'allà. I és el Jagmeet Singh, és el líder del cap del partit democràtic de Canadà. Bé, allà els cics ens sentim molt acogits, perquè tot em coneix qui som, i aquí la gent no coneix, perquè jo no diria de racisme, perquè racisme és altra cosa, però jo, com a experiència personal, jo no he viscut aquí el racisme, perquè moltes vegades a mitjans em pregunten, jo no he viscut, jo el que he viscut i visc i continuarem vivint, no sé fins quan, és la falta de coneixement. Parlo dels cics, perquè quan gent ens coneix, ah, sou cics, el que fem, doncs canvia totalment la mentalitat. Si una persona de racisme continuaria el mateix, però no és així. Bé, els cics a Catalunya ens van convidar al Parlament, amb la presidenta, a Catalunya tenim 10 gordobarars a total. Gurdobararà és centre de culte, d'acord? Tenim plàssic, podem dir. Doncs tenim Arreus, hospitalet, Barcelona, és el carrer hospital 97, si algú de vostè és Holguina, està oberta sempre, Sant Aglomar de Garamanent, Badalona, Jorad de Mar, Vic, Salt, Olot i Sant Aglomar de Farnes. Tenim diversos. I allà, per exemple, a de Girona, perquè la gent que és del poble, que tenim, allà tots ens coneixen, que són cics, i aquí bé, perquè Barcelona és altra història, aquí hi ha molta imigració, perquè els pobles de Olot, i si algú li preguntes, coneixes el cics, i conec perquè hi van, perquè fan processó, i Sant Aglomar de Farnes també passa el mateix. Però aquí encara hi ha molta desconeixement. Doncs aquesta foto és de l'Àngar, del menjar. Doncs com he parlat abans de filosofia del psiquisme, meditar, treballar i compartir. Doncs és el compartiment dels demés. Parlo del Gurdobarà temple d'Aurat, allà que ara dia passa més de 100.000 persones, que ara dia. I aquí, a Gurdobarà de Barcelona de Carré Hospital, passa que ara dia 700, 800, fins i tot 900 persones, que ara dia, fins i tot el gara arriba a 1.000. Més de 80% persones que hi van no són cics. Bé, i a nosaltres ens sembla molt bé que sigui així. Jo estaré encantat si demà vinguin 2.000 o 5.000. I moltes vegades gent no... I com ho gestioneu, com ho feu, això, no? I bé, per a nosaltres no és un pes, sinó és un orgull. Perquè moltes famílies, moltes persones estan passant una situació econòmica molt difícil. I tenen nens i almenys a nosaltres, com he dit abans. No som rics, perquè donem menjar, sinó... És la nostra responsabilitat, no?, cuidar la humanitat una mica. No podem fer una cosa molt gran, però el que podem, una poca cosa, doncs almenys sobreviure en el sistema de menjar. Doncs sempre tenim, sigui on sigui un gordó ara, qualsevol país del món, doncs tenim un gordó ara, sempre tenim un menjador obert a tothom, sigui que sigui. Doncs en aquest gordó ara de Barcelona, si algun dia us ve de gust, esteu ben vinguts. Doncs allà és... A mi el que em fa feliç quan hi vaig, doncs parlo amb la gent, doncs cada ufal que sent. No és que ara com has vingut el gordó ara, i a menjar aquí ara fem intercanvi, no?, no. Vostè té dret del mateix, si vostè és una religió musulmana, una religió cristiana, catòlica, de la religió que sigui, si vostè vol fer el que senti o no fer res, o ser allà només entra i menjar i sortir, ja està, vostè té el mateix dret. Jo no sóc ningú per dir què fas aquí que menys que ara dia, doncs vostè té dret de preguntar-me, tu qui és per preguntar-me. Perquè el gordó ara i el psiquisme va néixer per això, per igualtat, perquè ningú senti discriminat, ningú senti menys i altra més, no? Vagi el president Obama, Trump, Vostè Molina, el que sigui és igual, les autoritats queden fora de la porta. Quan entrem som animals, res més. Ningú té prioritat. No sé si algú de vostès s'hi ha estat el gordó ara, si algú ha estat o sap què és així. Bé, a la Comunitat CIC, doncs, nosaltres, a Plataforma Gengua, cada any fa el premi Martí Gassuj, doncs, aquest any ens ha tocat a nosaltres. Bé, havien 370 candidats i nosaltres ho vam ser finalistes. I jo, quan em van trucar, jo se m'ha emocionat i plorant. Una cosa que no em podia creure, no? Perquè jo, quan parlava català, vaig començar com jo sentia tan estimat dins de la societat catalana, la gent, no? Com una admiració que no hi hem trobat per la català, no? Volia que els altres sí que també sentin el mateix. Perquè Gengua és molt important. Gengua trenca moltes barreres. Si jo amb una persona no puc comunicar, doncs sempre n'hi ha una barrer en mig, no? I si moltes vegades, que això ens crea distància, no? I la Gengua és un pont i és fonamental, no? Sigui qualsevol gengua del qualsevol país. I si vivim aquí, a català és una gengua que parla aquí, i la gent pot ser una persona que ve de fora en un escut aquí. Però això, jo sempre dic que el ser català no és només ve d'origen, no?, que sou vosaltres, sinó també ve dels sentiments. I jo ho visc així. Jo sóc síc, però també sóc català. I ho sento així, perquè visc dia a dia així. Bé, doncs jo vaig començar a fer classes, perquè els altres també... No tinc un nivell molt alt, però parlo una mica, però era bàsic que els altres sícs també puguin aprendre català, no? Doncs feia amb les dones, amb els homes, que no tenien feina, doncs almenys que prenguin la gengua, no? Bé, doncs vam ser finalistes després, sabiu que votació popular, i de veritat, quan estava allà, és anar-hi, no sé si hi ha... Era un moment per mi molt emocional, molt històric, una cosa que fins i tot ser finalista per mi era ja com que hem tocat el premi, no? I no viure a un país que no has nascut aquí, només per la llengua, per la teva feina que has fet per la llengua, no? I doncs que té a gent valorat, no? Això et dona molta... no sé, molta felicitat, no? I et porten més gana de fer més coses per la llengua. I això, això ha passat, doncs, i ens van donar el premi per nosaltres, per la tota la comunitat va ser un orgull, i a nivell mundial els altres llig també hi van saber, i estem com molt agraïts, i jo dic el dia de premi, deia, no? Si el tenim, el premi no és el mèrit, no és dels sícs, es merites dels catalans, perquè jo deia només bon dia fins demà, hola, però és català, que guai, no? I jo sabia poca cosa, no? Com t'animen, no? Com t'estimen? Doncs això tenim molt, no? Per treballar més, i per fer més coses per la llengua catalana. I jo dic gràcies a vosaltres, no? Perquè si hem ensatocat, és gràcies als catalans i catalanes, no? Bé, i això va ser molt important per mi, i és com una cosa molt important per tota la vida, un record molt maco. Bé, després d'això, això que deia, quan tu te valoren, quan tu fas una feina per la llengua, te valoren, doncs tens més ganes de fer més coses, i sens important, sens estimat, sens valorat, no? Doncs vas assegurar un llibre, bé, que teniu aquí, podeu veure, els de 5 rius a Catalunya. Bé, el títol és, nosaltres, com que venim del penjab, el penjab vol dir panx, vol dir cinc, ab, vol dir riu. Cinq rius, nosaltres, d'on venim, és la terra de 5 rius, li diem el penjab, terra de 5 rius. En lloc de posar els de penjab a Catalunya, perquè el nom origen autèntic és 5 rius, doncs, els de 5 rius a Catalunya. Bé, és un llibre de presentatge de català per la comunitat penjavi, que tots els gent que vivim aquí, aproximadament 12.000 penjavis, bueno, alguns són xixi, altres també són de altres religions, però són penjavi, d'acord? Perquè puguin aprendre català. Doncs per mi va ser com... Vaig escriure, no és que sóc escriptor i ser escriure, no, res, no sé res, però aquestes pagines o el llibre són els meus sentiments. Escrivia el que sentia, el que veia, el que jo, quan jo vaig arribar aquí, jo buscava, jo, quan a la feina, m'animaven molt, no? I, doncs, jo veia, no buscava algun llibre per poder prendre català i no justia cap. Vaig pensar, quan un dia, quan jo sàpiga una mica, m'agradaria perquè els altres també puguin, no? És com haver del mateix, no?, compartir amb els demés. Compartir no és només el menjar amb la gent sinó, compartir el que ets el que pots, no? Sempre podem compartir moltes coses i que el llibre no era per ni guanyar els diners, i que el llibre que van publicar a través de plataforma va ser el que m'agraït sempre a plataforma per la llengua, perquè sempre, quan una persona fa un pas per la llengua, i els té a cuja, t'abracen, no?, i per nosaltres van parlar amb ells i ho van publicar a ells. Després vaig parlar amb Generalitat, i per mi va ser un honor, no?, el president del país facia el producte del meu llibre i la presidenta facia presentació del llibre, perquè vam fer el Plau de Generalitat i va ser encara més orgull per mi i per la comunitat que hagin valorat. Doncs vam fer una presentació allà, i després cada dia hem estat fent diferents presentacions en plataforma per la llengua, perquè tots els xics de Catalunya tinguin aquest llibre, i puguin prendre català i sentir un mes d'aquí, no?, perquè la llengua trenca moltes barreres. Bé, doncs quan jo vaig arribar aquí, jo només parlava, en principi no sabia, sabia una mica de Barça i no sabia res més, no?, com tothom, no? Bé, doncs jo en principi vaig començar a prendre castellà, com tothom, i després allà mateix, la meva professora era catalana i em diu que em dic, i vam tenir molt bona relació, i em deia, si vols viure aquí, a Catalunya, doncs pren català, t'obrirà moltes portes, no?, i jo en aquest moment no entenia, no?, perquè jo no entenia. Per mi era una cosa o una altra igual, bueno, ara entenc, perquè ara s'ha canviat la tota l'història, però comparteixo els primers dies, no?, i després jo feia castellà i també vaig començar a fer una mica de català, però jo no tenia com... perquè jo el que pensava que amb castellà ja estaria bé, no?, i després jo buscava una feina sobreviure, doncs va sortir una feina, una fàbrica de perfum, un poble amongat prop de Badalona, jo soc de Badalona, i doncs allà arribo i ells, l'encargat que hi havia em diu, bueno, m'ho van contractar a través d'una agència, no era una feina que volia, però per aquest temps sí que necessitava una feina sobreviure, no?, i jo arribo allà i em diu, tu treballaràs amb una sorpresa, no?, dic sí, i em diu, no, no, aquí fa molta calor, i, bueno, dins de fabrica, dic ja, però a any ja fa més calor que aquí, i em diu, no, no, no, amb el trobant no pots treballar, dic no, no, treballo amb les mans, no, amb el trobant, i jo no entenia, perquè jo feia poc que havia arribat, saps?, tampoc sabia... bé, molt catalani i castellà, defensava amb una mica de francès, i amb una mica d'anglès, i una pareja de tot, amb una mica de castellà, i jo deia, no, no, jo... no treurem el trobant, perquè per mi trobant és molt important, ell deia, no, aquí no pots treballar amb això, però jo, això, he viscut aquí, però quan jo vivia allà, a any ja, no sabia, quan jo vivia al penjab, jo no sabia que el dia que... però sempre m'he fet il·lusió viure fora, però jo no m'havia imaginat que enfrontaria aquesta situació, perquè meus oncles viuen a Anglaterra i Canadà, i ells sempre parlen molt guai, com senten allà, com tenen amistat amb els seus amics, o a la feina, tot, els negocis que tenen, i jo no sabia que trobaria una situació així, no? I jo sortia al carrer i tot em mirava així. Jo dic, oh, my God, què està passant? Què he fet? Jo no entenia això, no? Però bé, també, bé, després vas descobrir, no?, perquè vaig entendre, perquè la gent no et coneixia, i per ells no és normal veure un soneu amb turbani i amb la barba, perquè un cicle, a la seva màgia, cridar atenció, perquè quan no et coneixen, no? Bé, doncs em deia, bé, no, però bé, m'ho veure, què tal? Dic, bé, com vostè vulgui. Doncs vaig començar a treballar amb ells, i després mentre jo estudiava mediació, i el que m'entressava, jo vaig fer informàtica, però realment no sento res amb informàtica, i el que em fa feliç és mediació, no?, és una feina que m'ompla. Bé, després estudiava mediació, i després d'uns cinc, sis mesos, treballant amb ells, va sortir una feina a Ajuntament de Valalona. I li dic, Jordi, ja no et molesto més amb el meu turban. Em diu, ai, que em dic, no, diguis això, sisplau. Dic, no, m'ha sortit... Em diu, què passa, ha sortit una feina, realment el que necessitava, el que m'agradava. I em diu, em treballarà a Ajuntament de Valalona. Feliçito, i estava plorant, em va abraçar i estava plorant. Em diu, que haguem dit, perdona'm per la ignorància, li recordava els primers dies, que amb el turban no pots treballar, i després em deia que amb el turban no marxis d'aquí. Em diu, amb 32 anys, millor persona que he conegut he trobat, ha sigut tu. Això a mi també em va fer plorar tot això en aquest moment, i és encarar el porto dins meu. Bé, com he dit abans, que no són cas de racisme, sinó és de falta de coneixement, quan algú no et coneix. Bé, català realment m'he obert moltes portes. Després, quan vaig començar a treballar a Ajuntament de Valalona, va passar el mateix. La meva cap em va presentar, que tot el que haguem dit, que em deia que treballarà amb vosaltres, totes les noies feien així entre elles. I jo, bé, ara estic acostumat, però en principi, a mi també em feia sentir malament, perquè em fan així. Però bé, també entenc, perquè ara si em poso en vostre joc també entenc, perquè si una persona d'aquí m'haia conegut una persona així, que em trobant, perquè tot el que ha passat a nivell mundial, el tema de terrorisme, tot això, saps com la gent té com por. També entenc que tinguin una mica de distància, que sentin una mica com... Bé, després, em veies parlar, doncs diuen, soc de Índia. Ah, és un Índu. Per mi em diuen que és musulmà, diuen, no, soc d'Índia. Ah, és un Índu, diuen, no soc Índu. Soc síc, què és un síc? No coneixia, parlant així i explicant una mica. I bé, ara què passa? Doncs aquells que em feien així, entre elles, em van trobar en Rosa, que m'agrada més. No, t'agrada més el Tronja. No, porta el Lila. Bé, cada dia tinc una demanda o altra. Però això és molt maco, no? Això em fa sentir com no? Quan treballo, doncs gaudeixo molt, perquè aquesta amistat que hem pogut crear entre tots, i de veritat que és molt maco. Allà sí que vaig començar a parlar català, i jo quan vaig entrar sabia poc, i doncs jo deia, bons dies. No, no, bon dia, saps? Jo deia, bon dia, això, saps? Bé, no és que... jo entenc el sentiment, perquè els Punjab, els Punjabis, els sícs, nosaltres tenim una llengua pròpia, una cultura bé, doncs entenc el sentiment d'un català, perquè nosaltres hem viscut el mateix. Doncs quina importància té llengua? Bé, doncs parlava una mica, i doncs t'animaven molt, no? Doncs allà mateix practicàvem, no? Apuntava frases, practicàvem... Ja, ja, ja, ja, de un jutjat. M'han fet ja d'un fet, ja. Bé, va ser molt maco, no? Una feina, doncs practicàvem tot això, i cada dia apreníem, no? I després, quan sortia al carrer, no?, a fer compres, jo sempre recordo els moments que són tan macos, i són cada dia tinc una història o altra, i perquè veuen, m'entendes?, i dius, si t'entenc perfectament, oi, però escolta-lo! I jo recordo d'una farmacia de Badalona, i vaig anar allà, comprar medicaments, i entro i em diu, hola, bona tarda, volia comprar aquests medicaments, i em dic, oi, però escolta-la! I allà, va oblidar tot, i va sortir allà, a fer-me petons, no?, i això és molt maco, no?, em diu, gràcies per parlar català. És que passen, cada dia, moltes coses, i un dia, havia una altra farmacia, era un soneu molt gran, no?, tenia com 85 anys, doncs s'ha d'agafar els números. Es comparteixo una mica els que visc, no?, dia a dia, i que això t'anima molt, no?, com això... que va convertint teus sentiments, no només queda una llengua, sinó que vas sentint, perquè la gent t'estima, no?, entrava, jo em tocava, em quedava en dos números, i a l'entra, jo vaig veure que soneu gran, no li facis 20 minuts, li dono, passi-vos-te, i em diu, no, no, no, i parles català, dic, sí, passi-vos-te, perquè em queden dos números, perquè no esperi, jo espero, dic, jo agafo el seu número, i em diu, i com és que parles català? Dic... Dic, bé, perquè... perquè m'agrada, i amb aquestes paraules m'animen molt. I em diu, no marxis, no marxis, esperam, esperam. Bé, li va tocar de seguida, perquè quedava en dos números, i li va expressar el meu número, ell compra medicaments, i surt fora, a la porta m'estava esperant. Jo vaig tenir que esperar 15 minuts, i ell m'estava esperant fora. Em diu, et felicito, no?, i et felicito. M'has deixat de pedra, m'has deixat de pedra, no?, i estava emocionat, i em diu, et puc abraçar, et puc abraçar, saps?, i jo li vaig abraçar, no?, i jo també he emocionat, sóc una persona molt sensible, jo també he emocionat en aquests moments, no?, i jo vaig veure com dic, com estimen la seva gènua, no?, i que va ser en la meva, saps?, doncs aquestes coses, no?, la gent, quan parla de la seva gènua, et fan petons, t'abracen, donen les gràcies, no?, que vols més, no?, i jo sempre dic que és l'únic país del món, perquè he viscut molts països, parlo 7 gènues, però és l'únic país on, quan tu parles sanglès, si no saps prou, et criticen, no?, si parles francès, que també parlo, si no saps prou, doncs també et criticen, qualsevol gènua, però català, encara que parlis malament, sempre et feliciten, sempre et donen les gràcies, sempre molt agraïts, no?, això et porta més ganes, no?, encara estic aprenent, no?, perquè sempre m'agrada aprendre més, migurar més, perquè sempre es pot migurar, no?, com un cic sempre aprenc, soc un deixeblat del meu guru, i també soc un deixeblat de català, aquest també dic, m'agradaria migurar, i aprendre més, no?, i bé, doncs, aquestes coses van animant, no?, i amb aquest motiu el vas escriure al llibre, perquè com jo em sento dins de la societat catalana, no?, doncs això trenca bareres, perquè els que no ens coneixen, sí, però amb català també dones molts canvis, no?, la gent queda, ai, com no?, molt agraït, i això, això dona com més confiança, et fa sentir com un familiar, com un més d'aquí, no?, i jo, en meva feina, o en altres jocs, em sento com, i em defenso com un català, no?, i a vegades, bé, també ara com que no parlo, que estic parlant, però em costa una mica, i recordo que van venir de televisió espanyola, perquè soc el porteu de la comunitat, em sentava amb tot, amb el cor, intentava fer-ho amb castellà, però em sortia en paraula amb català, i els rei en demí, em dius, sembla es de Girona, costa, bé, això no vol dir que no vulgui, però passar que he estat, saps, vivint al meu voltant, a la feina, als amics, només amb català i amb català, i, bé, acabes, acabes sent català, no?, bé, res més, no vull passar la hora, i, si no, podria, de meva experiència, tinc coses fins dues hores, podem compartir, parlar, i jo, per mi, és un plaer, de veritat, poder estar amb vostès, i agraeixo molt que m'hagin acogit aquesta casa, si algú de vostès si té algun dubte a la pregunta, m'agradaria que hi poguéssim en dos, tres minuts, si algú, sobre sobre mi o sobre dels xics, o el que sigui, si algú té una curiositat, m'agradaria que hi poguéssim parlar. Un dubte a la pregunta, el que sigui. Alguna cosa? Tot clar? Perfecte. Doncs, os agraeixo molt, i moltíssima gràcies. Sí, perdó. Bon dia, no és tan una pregunta, sinó una petició, jo desconec la seva agenda, però jo treballo entre la normalització lingüística de Barcelona, a la meva delegació fem cursos de colliment lingüístic, i si ens pogués facilitar el seu correu electrònic, per si alguna vegada per agenda generosament ens vol venir a visitar i fer una petita xerrada amb els nostres alumnes, doncs penso que seria molt rica. A mi m'agradaria parlar de les coses més que bé, també fem una trobada amb diferents persones que no han escut aquí, amb la vostra directora Esther Franquesa, sempre estic sempre bé, tinc moltes coses, feina, però a part d'això també m'agrada, perquè per mi és molt important, per fer això sacrificat deixar altres coses que fas, i quan és el moment de parlar els que porto dins meu, doncs sempre estic encantat i faré tot possible a ser-hi, després li deixo la meva tarjeta i estaré encantat de venir a vostès. Sisplau. Hola, bon dia. Jo només volia preguntar-te, la comunitat sí, quin idioma parla? Parlau indú, parlau panjavi? Nosaltres parlem panjavi, com he dit abans. Els 25 milions? Exactament, sí. I ara com que porto el meu cor, tinc panjavi i català. Molt bé. No sé si sabeu, a Canadà és la tercera llengua del país, el panjavi. Bé, anglès, francès, després el panjavi. Els noms dels carrers, o fins i tot a Londres, trobeu els cartells d'estació del Londres amb el panjavi. Sobretot, a Londres amb el panjavi, sol tal, ponia molta comunitat. Alguna altra cosa? Sí. Sí, sí. Sí, sí, sí. Per contigo estic després. Gràcies. Exactament. Sí, sí, sí. Bé, els petits, entre ells, parlen català, parlo català, em sembla molt bé, i sabeu que jo... Però temes que entre ells, no parliu català, entre ells parliu panjavi, perquè si deixem de parlar la nostra llengua, quan siguin els grans, ja ajuniaran de nostres reels. Doncs entre ells sempre entendem que parlin tots panjavi i quan no som entre nosaltres, sempre parlem català. Sí. Gràcies. Només volia expressar-te que ens has parlat des del cor, perquè són meus sentiments. És el teu sentiment? Perquè no parlo amb el cap, sinó el que sento. Ens has omplert. I sentim, no? Crec que tots plegats, que també omples aquesta sala amb aquesta llengua que parla des del cor. Però una de les coses que m'agradaria, si pots, és que ens dediquessis unes poques paraules en panjavi per sentir la vostra llengua. I tal com parles, tal com ens has explicat que és el psiquisme, la vostra llengua ha de ser també una llengua de les que et porta emocions i que porta bondat i pau. A mi m'agradaria, i no sé si crec que tot el que som aquí que poguéssim sentir algunes paraules amb la teva llengua materna. Gràcies. Doncs molt agraït per les seves paraules i agraeixo molt, no? I això també em fa feliç sentir això. Amb plataforma per la llengua, a l'any 2015, vam fer un guia petit, GN, vol dir, benvinguts a català. GN, català, benvinguts a català. Perquè els altres panjavis també els tenen aquestes guies, si vostè volen, i està escrit a mitat amb català i amb panjavi. M'he botcoixat. Estic molt content. A Catalunya veig re que viure aquí a Catalunya no em m'he redès l'ac de m'he botcoixat. Acaba sent el meu país. Català no és... perquè jo sento així, no? Només que els que d'origen són catalans, no? Si no, ve dels sentiments i jo ho sento. M'he botcoixat i te n'ho he botcat. O s'estimo molt. Moltes gràcies. Se sent, hola. Potser seria ideal, no? Acaba així. No sé si està albiant amb la pregunta, però... No, però m'ha interessat molt el que has dit com poseu el sobrenome a les dones, no? Cajur, princesa era però les dones eren... Sí. Que en Panjavi era, com ho deies? Sí. M'ha semblat que li doneu bastant importància el fet de posar aquests sobrenoms per no crear diferències. Exactament, perquè com explica d'abans que hi havia els cognoms de primera classe i de segona classe i tercera classe. Per eliminar aquest sistema en ningú és de tercera classe. Tot som iguals, és d'igualtat per la humanitat, però tots els xics portem el mateix com un home. Esclar, em sembla irònic que les paraules es puguin fer servir per eliminar les diferències. En canvi, a vegades es puguin fer servir per sobresaltar les diferències. I com vosaltres potser vegades heu patit etiquetes com terrorista o si tu personalment ho has viscut, el fet que facin servir certes paraules amb tu que et sentis discriminat o que et sentis diferent. Si t'han dit alguna vegada pel fet de posar-te una etiqueta si t'has sentit discriminat clar, moltes vegades això que he comentat nosaltres aquí en aquests països hem viscut molt, per exemple, sobretot quan passen nivell interneixional d'aquests tags, per exemple, el tag, el temtat de Barcelona. Jo el dia següent marxava a França de vacances per poder practicar francès i per viure allà. Quan va passar això de temtat jo el dia següent no tenia ni força ni ganes d'anar. Perquè Barcelona jo sempre m'agradava una ciutat preciosa però vaig descobrir com l'estimo aquest dia. Quan va passar tot això doncs jo no tenia ni ganes i estava amb el cor trencat jo estava allà en aquest moment. Quan va passar de temtat jo estava allà. Només entrava al metro i surto fora. Bé. I en aquests moments com un humà, com un cic, com una persona patia i em va fer mal el que havia passat i en aquests moments allà bé el que podia fer meditava allà, em posava jo recordo que va passar quan 4 o 5 dies passava hores i hores allà i com que soc molt sensible no podia parar de plorar i a moltes vegades moltes gent em preguntava si ha mort algú teu familiar ha passat alguna cosa dir que no és que hagi mort el meu familiar perquè el que he viscut jo jo el que va passar això em dolia em feia mal part d'això reacció de la gent els comentaris de la gent em feien doble de mal saps? Per haver portat un humà mira aquests terrorismes aquests musulmans tot això en aquest moment no tenia ni ganes de defensar ni tenia ganes de dir que soc cic però això tot el que passa per exemple a Anglaterra o a París i després la reacció de la gent és molt diferent i com a distància, com a por això no ens fa sentir no escapa orgull això fa sentir molt malament però què podem fer? això és el que estem fent he començat a fer presentacions vaig veure que la gent que no coneixia el CIX va començar els Mossos, diferents comissaries centracívics, ajuntaments convidem a agordoure molts alumnes de diferents universitats fent aquestes presentacions de diferents jocs sempre que on puc i així perquè la gent conegui qui som per exemple a Canadà m'expliquen els meus tiets diuen que a la gent de Canadà decideixen que això ho vei sigui un CIX i aquí com he dit abans no és que sigui racisme sinó com por, com distància com falta de coneixement, no ens coneixen però també entenc però n'hi ha gent que no sap res diu el que vol doncs en aquest moment no pots allà crear més problemes doncs per... perquè acabi a l'odi s'ha d'acabar no amb el mateix odi, s'ha d'acabar amb l'humor hi ha gaires de gent surto pel carrer i em diuen oi, musulmà, no sé què no sé, no sé què bé, doncs aquest moment el no sap res doncs en prop, li dic bon dia com estàs, li do nomar sap i dic jo no sóc el que vostè pensa jo sóc un CIX i abans sempre... jo recordo abans sempre deia això tampoc em feia sentir bé dic com... això no vol dir que els musulmans són així no, crec que jo no sóc musulmà doncs ara no faig de... com vaig aprenent doncs defenso d'altra manera doncs en prop i li dic sóc un CIX no sóc vostè el que pensa m'agradaria que vostè vingui a Gorduara conèixer i fins i tot recordo una vegada era un senyor, estava molt així i li dic m'agradaria que vostè vingui a conèixer i qui som, no? li dic demà fem una processó i està obert a tothom m'agradaria que vostè vingui per una estona bueno, bueno, ja veuré i després quan feia'm estava no sé per casualitat o voler venir i de la... i li vaig ensenyar tot i li dic m'agradaria que vostè participi i després li vam donar el menjar bé, és la filosofia i després i ell, el senyor, ara ve a Gorduara i li dic, estimo molt el CIX sou els millors, no sé què bé, demà és que, per exemple, a l'Odi, jo sempre penso no podem acabar amb l'Odi si en aquest moment si jo me'n fado quina diferència n'hi ha entre ells i entre jo aquest moment amb estima, amb carinyo amb respecte, amb amor s'ha d'acabar i així és que va més fàcil i així millora la convivència i la situació del país i així va tot. Gràcies, Tu Préspic. A vosaltres. Réspés per mi és un plaer continuaria i hores i hores però els límit del temps perquè tenim altres companys que compartiran amb vosaltres ara farim una pausa i compartiran amb vosaltres la seva experiència meravellosa que tenen Vostra veniu quan vulgueu, dia 5 de novembre farem una processó. 5 de novembre, 11, 3. Sortirem d'allà, si algú li fa gràcia i és molt maco. Amb molts colors, molts menjar i esteu convidats. O s'agraeixo molt. Moltíssima gràcies, senyora Teresa i laia Vidal, per fer-ho tan fàcil, per acogir-me i a tots vosaltres. Moltíssima gràcies, o s'agraeixo molt. Moltes gràcies a tu. Ara us tornarem a tenir l'oportunitat d'obrir un col·loc i al final de les 3 intervencions. Fem ara una pausa, que llargarem una mica, perquè ens hem allargat una mica, i tornarem, si us sembla... Un momentet, eh? Deixeu a mirar. Es deu 45, però si us assemblem, ens hi posem a les 11. Us assemblem, doncs. Moltes gràcies, Grandi.