 Snævide fra Broderne Grimps-eventyr. Det er en LibriVox-indspildning. Alle LibriVox-indspildninger er offentlig egendom for yderligere information eller for at melde dig som frivillig. Besøg LibriVox.org. Snævide fra Broderne Grimps-eventyr. 1821. Oversat er Carl Evald. Indlist er Kristoffer Hundstahl, lydbog.com 2009. Det var midt om vinteren, og snævflokkende faldt som dun ned fra himlen. Dronningen sad ved vinduetet og sygede i en ramme af sort i den træ, og mens hun sygede og sygede og kiggede ud på den hvide snæ, kommenter stikke sig i fingeren, og der faldt tre bløddropper i snæen. Og da hun så hvor smuk den røde farvedstrolede i den hvide snæ, tænkte hun, giv jeg dog hadet barn, der var så hvid som snæ, så rødt som blod, og så sort som i ben træ. Kort der efter fødte hun en datter, som var vid og rød, med hår så sort som i ben træ. Den lille pieble kaldt snævide, og da hun var født døde dronningen. Et år efter to kongen så en anden hus tro. Hun var smuk, men stolt og hovmodig, og kunne ikke tåle, at nogen var smukkere end hun. Hun havde et spejl, og når hun så sig deri, spurte hun. Lille spejl på vægen der. Hvem afskønnes de landet her? Da svarede spejlet. Ingen i verden er dejlig som du. Så var hun tilfreds, for hun visste, at spejlet talte sandheden. Snævide voksede midletid til, og blev smukkere og smukkere, og da hun blev 17 år, var hun så smukk som den lysedag, og langt skønner en dronning. Og da hun en dag spurte spejlet. Lille spejl på vægen der. Hvem afskønnes de landet her? Svarede det. Dronning stod af din skønhedsglans, mens snævide afskønnes med ungdomens glans. Dronningen blev både gul og grøn af min sundelse, og fra nu af havde hun snævide af hele sit hjerte. Hun havde været en ro dag eller nat, og en morgen kaldte hun på en af jægerne og sagde, Jeg vil ikke mere se snævide for mine øjne. Tag hende med ud i skoven, og slå hende ihjel, og bring mig lever og lunge. Jægerne gik til hende, men da han havde lyftet dolken, som skulle gennembore snævides uskyldige hjerte, begyndte hun at græde og sagde, Åh, du må ikke slå mig ihjel. Jeg skal nok gå ind i den store skove, og aldrig mere komme hjem. Jægerne fik mig ledenhed med hende, fordi hun var så smukk og sagde, Gå kun, Starkelsbarn. Ved sig selv, tænkte han. Det var, hvis ikke længe før de ville dyr har æt dig. Men det var dog som om en sten var falden fra hans hjerte, fordi han ikke havde dræbt hende. Da der i det samme kom et ungt vilsvindsbringende, Stark han det ihjel, og brugte lever og lunge til drønningen. Kokken måtte salte og kove dem, og hun spiste dem og troede, at det var snævides. Nu var det Starkelsbarn helt alene i den store skove, Og hun var så bange, at hun stigede angst på værd tre hun kom forbi. Hun viste slet ikke, hvad hun skulle gøre, og til sidst gav hun sig til at løbe alle kræfter over spidsesteene og gennem tjørnekræt, Og de ville dyr for at lide forbi hende uden at gøre hende noget. Hun løb så længe hendes ben kunne bære hende, og hende imod aften kom hun til et lille hus, og gik derind. Alting derinde var småt, men så nydeligt og rent, at man slet ikke kan tænke sig det. I midten af stuen stod der et bord med en snævid du, syv små talærkner, med skier og gaffler og knive, og syv små bære. Hende ved væggen stod syv små sænge med hvide laner. Snævide var sulten og tørstig, og spidssten må en fuld kød og kål af værd talærken, og drakken slurkvin af værd bære, for hun ville ikke tage det fra en alene. Så ville hun lægge sig i en af sengene, men den ene var for kort, og den anden for lang, den tredje for smald, den fjerre for bred, og således videre indtil endelig den syvne passede hende. Der blev hun så læggende, bad sin aftenbøn, og faldt snart i søven. Da det var blevet helt mørkt, kom de syv små deverve, som huset tilhørte hjem fra deres arbejde i bjervene. Da de fik tændt lys, så de strakser, der måtte have været nogen, mens de var borte, for tingene stod ikke på deres sædvanlige plads. Hvem har siddet på min stol, sagde den første. Hvem har spidt stamin talærken, sagde den anden. Hvem har taget mit brød, sagde den tredje. Hvem har spidt stamin kål, sagde den fjer. Hvem har brugt min gaffel, sagde den femte. Hvem har skåret med min kniv, sagde den sjæte. Hvem har drukket af mit bære, sagde den syvne. Da en af dem vente sig om, så han, at der var en fordybning i hans seng. Der har været nogen i min seng, sagde han, og da de andre kom derhen, robte de alle sammen. Der har også været nogen i min, men da den syvne kom hen til sin seng, så hans nevide. Han kaldte der på de andre, og de kom løbende med deres syv små lys. Du gode gud, hvor er hun dejlig, robte de, og de var så glad for hende, at de ikke nændede at vægge hende. Den syvne dverv så en time hos hver sine kammerater, og så var natten forbi. Da snevide vågnede om morgenen, og så de syv dvervet blev hun meget forskrekket, men de var så venlig i modhende, at hun snart blev beroliget. Hvad hedder du, spurte de? Snevide, svarede hun. Hvordan er du dog kommet herind? Hun fortalte dem, at hendes stedmår havde ville drippe hende, men Jægeren, der skulle gøre det, havde givet hende lov til at løbe sine vej, og så havde hun gået hele dagen, lige til hun var kommet hen til det lille hus. Hvis du vil holde huset i orden og lave mad og syv og strække for os, svarede dvervene, så må du gerne blive her, og vi skal nok være gode i mod dig. Snevide sagde straks ja og blev hus dem, og morgenen gik dvervene ud i bjervene for at arbejde, og når de kom hjem om aftenen, havde Snevide maden færdig til dem. Hele dagen var hun alene, og dvervene advaret hende ofte og sagde, tag dig i jakt for din stedmoder. Hun fornokker videre, at du er her, lad ingen komme ind til dig. Da dronningen havde spist det, som hun troede, var Snevides lever og lunge, gik hun hen foran spejlet og spurte, lille spejl på vægen der. Vem er skønnes de landet her? spejlesvaretet som så vanlig. Ingen i landet er dejlig som du, mens Snevide langt borde bag de syv bjerget, hos de syv små gode flidige dverget. Hun er tusinde folk mere dejlig endnu. Hun blev meget bange, for hun visste, at spejlet talte sandheden, og hun forstod, at jegeren havde nade hende. Hun tænkte dag og nat på, hvordan hun skulle komme Snevide til livs, og endelig fandt hun på råd. Hun malede sit ansigt, og klædte sig på, som en gammel sælgerkone, så hun var ganske ukendelig. Så gik hun over de syv bjerge til de syv små dverge, bankede på døren og ropte. Her er billige vare og få. Snevide kiggede ud og vendt ud og spurgte, hvad har I dag? Mange gode ting, svarede kone. Se her, smukke snørbånd, og hun visste hende et, der var flittet af broede silke. Den skikkelig kone kan jeg da nok lukke ind, tænkte Snevide. Gik hen og åbnet døren og købte de smukke bånd. Men hvordan er det, du ser ud, barn, sagde den gamle. Kom her, så skal jeg snøre dig ordentligt. Snevide tænkte ikke noget und derved, men stillede sig hen foran kone, men den gamle snørede så hurtigt og så fast, at Snevide ikke kunne få været og faldt om som død. Nu kan du sige, du har været den smukkeste, sagde hun grænene og skyndte sig bort. Kort efter kom de syv dverge hjem, og blev meget forskrækket, da de så deres kære Snevide, ligesom livlyst på guldet uden at røre sig. De lyftede hende op, og da de så var fast hun var snøret, sker de båndene i tug. Hun begyndte at trække været ganske svæt, og lidt efter lidt kom hun til sig selv igen. Da dverven hørte hvordan det var gået til, sagde de, det har sikkert været den unne dronning. Tag dig indenlig i akt og lukk ingen ind, når vi ikke er hjemme. Da dronningen var kommet hjem, gik hun hen foran spejlet og spurte. Lille spejl på vægen der, hvem er skønnest i landet her? Spejlet svarede igen, ingen i landet er dejlig som du. Men Snevide langt bor debat i syv bjerge, hos de syv små gode flidige dverge, er tusinde folk mere dejlig endnu. Da hun hørte det blev hun så forfærdet, at alt blodet strømmede hende til hjertet. Nu skal jeg sørge for, at hun for alvor kommer af med livet, tænkte hun, og ved hjælp af alle slags troldomskunster, lavede hun en forgiftet kamp, og foreglede sig igen som en gammel kone. Så gik hun over de syv bjerge til de syv små dverge, bankede på og ropte. Her er billige varer at få, Snevide sterk hovedet ud af vinduet og sagde, Det kan ikke nytte, jeg må ikke lukke nogen ind, du må valg nok have lov at se på det, sagde den gamle, og tog den forgiftede kamp frem og viste hende den. Snevide syntes så godt om den, at hun lå sig overtagelig til at lukke op og købte kampen. Nu vil jeg redde dig, sagde den gamle, og Snevide havde ingen mistanke, men låde hende gøre det. I samme højeblik kampen blev stukket i hård, virkede giften, og Snevide faldt om som død. Nu er det nok ude med dig i min dejlighed, sagde den gamle hovedet og gik sin vej. Helt i vis kom de syv dverge hjem med døjeblik efter, og fik den forgiftede kamp taget ud af hendes hård. Snevide kom til sig selv og fortalde hvad der var sket, og de advaret hende igen mod at lukke nogen ind, da drøningen var kommet hjem, spurgte hun. Lille spejl på væggen der. Hvem er skønnest i landet her? Spejl svarede igen. Ingen i landet er dejlig som du, mens Snevide langt bor debatt i syv bjerget, hos de syv små gode, flidige dverget. Hun er tusinde folk mere dejlige nu, da hun hørte det, rystede hun fra top til to errasseri. Snevide skal dø, om det så skal koste mig mit liv, robte hun, så gik hun ind i et værelse, låsede døren og lavede et forgiftede æble. Det var smukt med røde kinder, og en vær der såte måtte få lyst til det, men den der spiste er det døde og iblikkelige. Drøningen smurtes i dansigt ind, glædte sig på som en bundekone, og i går de syv bjerge til de syv små dverge og bankede på. Jeg må ikke lukke op for nogen, sagde Snevide, og stakk hovedet ud af vinduet. Det er som han også lige meget, svarede bundekone. Jeg skal nok blive af med mine æbler. Se her, det må du have. Nej tak, svarede Snevide. Jeg må ikke tage mod noget som helst. Er du måske bange for, at det skal være giftigt? Spurte den gamle. Nu sker jeg det over. Så får du det røde, og jeg spiser det hvide. æble var nemlig lavet sådan, at kun den røde side var forgiftet. Snevide havde stor lyst til det dejlige æble, og da hun så, at konen spiste dig, kunne hun ikke modstå, men ragt hården ud og fik det halve æble. Neppe havde hun fået det i munden, før hun sang død om på jorden. Dronningen stod nogle tid og så rundt på hende. Så slog hun en høj latter op og sagde, hvid som snæ, rød som blod, sort som ipen 3. Denne gang kan derhvervene ikke frelte dig. Hun gik hjem igen og spurte spejlet. Lille spejl på vægen der. Hvem er skønnest i landet her? Og spejlet svarede. Ingen i verden er dejlige som du. Nu havde hendes misundlige hjerte ro, for så vitser mit misundlige hjerte nogen sene kan få ro. Da død om aftenen kom hjem, fandt de snevide liggende død på jorden. De lyftede hende op, og ledte for at finde noget, der kunne have gjort hende for træet, snøret hendes liv op, redde hendes hård, vasket hende med vand og vin, men det hjælpe ikke. Hun var og blev død. De lavede hendes op på en borger, og sad i tre dage hos hende og grad. De ville begrave hende, men hun var så smuk, med friske røde kænder, at de ikke kunne bære over deres hjerte, og lægge hende ned i den sorte kolde jord. De lavede så en kiste af glas, og lavede hende deri, og skrev med guldbåsdag over hendes navn, og at hun var en kongedatter. Kisten sat de ud på et berg, og skiftedes til at holde vagt ved den. Dyrne ser ud også over snævide. Først kom der en ule, så en ravn, og til sidst en duge, og sat sig ved kisten af grad. Snævide lå nu i lang, lang tid i kisten, og så ud som om hun sov, for hun var endnu så vidt som snæ, og så rød som blåd, og så sort som i ben træ. En gang redde en kongessøn i gennem skoven, og kom til dvervnes hus, og ville overnatte der. Han så kisten, hvor isne vide lå, og læste hvad der var skrevet på den. Selv mig hende, sagde han til dvervne, vi må få alt hvad jeg ejer og har. Nej, svaret dvervne, ikke for alverden skuld vil vi sælge hende. For ær mig hende da, bad prinsen, jeg kan ikke leve uden hende, jeg vil holde hende højt i ære. Dvervne fik med lydenhed med ham, og gav ham til sidst lov til at tage kisten med sig. Men da tjenerne bare den over den ujevne vej, snublet en af dem, og derved fik kisten et stød, så det giftige æble får ud af snævides mål. Lidt efter kom hun til sig selv igen, åbneet lået, og rejste sig op og robte. Hvor er jeg dårl? Kongessøn blev ud af sig selv af glæde, og fortalte hende hvordan det var gået til. Du er den, jeg elsker højst i verden, sagde han, føl mig til min fader slott, og blev min hustru. Snævide fuldte ham gerne, og der blev trofet storere forberedelser til brylluppet. Snævides unge stedmoder blev også enbudt, og da hun havde taget sine fineste klæder på, gik hun hen foran spejlet og spurgte. Lille spejl på vægen der. Hvem er skønnes de landet her? Spejlede svaret. Du er vel dejligst i dette land, men med dronningen aldrig du måle dig kan. Den onde kvinde var ved at dø at racere i, men var til lige så underlig angst. Hun visste ikke selv hvorfor. Først ville hun slet ikke tage til festen. Maden hendes nysgærighed efter at se det unge dronning lå hen ikke have ro, da hun kom ind i salen kendte hun straks Snævide. Hun blev ganske stiv af skrek, men hende over ilden stod der et par glødende hjernsko. Dem måtte hun tage på og danse til hun fald død om. Slut på, Snævide er brødernegrem. Indlæst af Kristoffer Hunstal, lydbo.com 2009. Askeport fra Brødernegrems Aventyr. Det er en LibriVoxens bildning. Alle LibriVoxens bildninger er offentlig egendom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Askeport fra Brødernegrems Aventyr. 1821. Oversat af Karl Evald. Indlæst af Kristoffer Hunstal, lydbo.com 2009. Der var en gang en riemand, hvis kone blev syg. Og da hun følte at døden nærmede sig, kaldte hun på sin eneste datter og sagde, blev ved at være from og god, min lille pige, så vil den gode gude nok hjælpe dig. Og når jeg kommer i himlen, vil jeg se ned på dig, og mine tanker vil følge dig, hvor du går. Derpå lukkede hun sine øjne og døde. Pigen gik hver dag ud til sine mors grav og grad, og blev ved at være from og god. Da det blev vind, der bredtes ned i et hvidtdække over graven, og da solen tog det bort, tog manden sig en anden kone. Denne kone havde to dødre. De havde smukke ansigter, men deres hjert er var unne og hårdere. Der begyndte nu en slem tid for den stackelstede datter. Skal den dumme tøs sæde herinde i stuen hos os, sagde de ånne piger. Den, der vil have noget at spise, må arbejde for det. Ud i køkkenet med den kogget tøs. De tog hende smukke klæder fra hende, og gav hende en gammel grå kjole og træskog. Se, hvor prinsessen er fint, opte de ledende og johende ud i køkkenet. Der måtte hun arbejde strengt fra morgen til aften, stopp før daggry og hente vand og gør ild, lave mad og vaske op. Åven i købet gjorde søstrene hende alt den for 30 kunde, kastede ærter og bønner i asken, så hun måtte have det besvær og samle dem op igen. Om aftenen, når hun var træt, havde hun ingen seng hun kunne lægge sig i, men måtte sove ved siden at komme fuget. Det var der indtid under, at hun altid var støvid og snavset, og hun blev derfor kaldt askepot. En gang der fader han skulde til marked, spurte han sine steddystere, hvad han skulle bringe med hjem til dem. Smukke klæder, sagde den ene. Perler og ædelstene bad den anden. Men hvad vil du have, askepot? Må jeg få den første græn, der støder mod din hat, når du går hjem, bad hun. Han købte da også nye klæder, perler og ædelstene til sine to dødre. På hjem var en løb han mod en græn, som påfedde haten af hans hoved, og han huskede nu, hvad askepot havde betet ham om og brækket den af. Da han kom hjem, gav han ved af sine dødre, hvad de havde ønsket sig. Askepot gik ud og plantede grænen på sin mors grave, og hendes tårre faldt ned på jorden. Grænen voksede til og blev til et prægtigt træ. Askepot gik hver dag ud og sat så under træet og græd. Så kom der en hvid fuld flyvende og sat sig i træet, og når hun bad om noget, kastede den det ned i skødet på hende. På denne tid træft kongen forberedelser til en stor fest. Alle smukke i omfruer i hele landet var indbudt, for at hans søn kunne vælge sig en bro i blandt dem. Da de to stede dødre fik at vide, at de også skulle med, blev de i godt humør og sagde til Askepot. Kommer ræd vort hår og børst vores sko. Nu skal vi til brødlop på kongens lot. Askepot gjorde det, men græd, for hun ville også gerne til fest, og hun bad stedmoderen om hun måtte komme med. Vil du til brødlop, så er hun håndeligt. Du er sort som jorden og har hverken skol og klæder. Da hun blev ved med at bide, sagde stedmoderen. Nu kaster jeg denne skuld bønder i asken. Hvis du kan samle den op inden to timer, skal du få lov at gå med. Askepot gik nu ud i haven og robte. Kom alle mine dure og alle små fule under himlen, og hjælp mig, samlet bønderne op, som I kan bedst. Askepot skal i aften til fest. Straks kom to vide dure flyvene ind af køkkenvindud, og efter dem kom en hel mængde andre fule. Alle sammen gav de sig til at samle bønderne op, og på mindre en time var de færdige. Pigen brugte stedmoderen skolen, og troede, at hun nu fik lov at komme med til brødloppet. Men hun sagde, du bliver bare til latter, Askepot. Du har jo ingen glæder, da Pigen gav sig til at græde, sagde hun. Hvis du på en time kan samle disse to skåle bønder op af asken, skal du få lov til at komme med. Askepot gik igen ud i haven og sagde, kom mine dure og alle små fule og hjælp mig, samlet bønderne op, som I kan bedst. Askepot skal i aften til fest. Der kom alle fuglene flyvende ind af vinduet, og inden en halv time var gået, havde de samlet alle bønderne sammen i skolene. Pigen blev glad, og troede, at nu skulle hun få lov til at komme med. Men stedmoderen sagde, det kan slet ikke nøtte noget. Du kommer ikke med at lidevæld. Du har ingen glæder, og kan heller ikke danse, så vi kan bare skarme os over dig. Så kørte hun afsted med sine to dødre. Da de var gået, skyndte Askepot så ud til sin moders graf, stillede så hun af træet og sagde, lille tre, jeg beder dig, kast guld og søl hernede til mig. Fuglene kastede straks en guld og søl en virkelig kjole, og et par perle broderede skoene ned til hende. Hun tog det hurtigt på og gik op på slottet. Hende stedmor og stedsøstre kunne ikke kende hende igen. Man troede, at det var en fremmed prinsesse. Det falde da med ikke et øjeblik ind at tænke på Askepot, som de troede sadder hjemme ved komfuret, i alt snabset og støvet. Prinzen kom hen og tog hende i hånden, og dansede med hende, og ville slet ikke de slet på hende igen. Og når en anden kom og bukket for hende, sagde han, hun danser med mig, om aftenen ville hun gå hjem, og Konges søn ville gå med hende for at få at vide, hvem hun var, men hun løb foran ham og gemte sig i dueslaget. Konges søn ventede til hendes far kom hjem, og fortalte ham, at pinen var sprunget ind i dueslaget. Det skulle da vel aldrig være Askepot, tænkte faderen, og fik fat på en økse og hukket i dueslaget i to. Men der var ingen derinde, da de gik ind i huset, lo Askepot ved ånden i sine gamle snagsede klæder. Hun var en fart sprung ud på den anden side af dueslaget, og var løbet ud på sin mors graf, og havde taget sin fine kjole af. Så havde hun trukket i sine servenlige laser, og havde lagt sig i askenet ud i køkkenet. Da de alle sammen igen næste dag var taget til festen, gik Askepot ud til træet og sagde, Lille træ, jeg beder dig, kast guld og søl hernede til mig. Straks kastede fuglen en kjole ned til hende, og den var endnu smukere end den forrige. Alle forbavsede sig over hendes skyndighed, og kongesønden kom straks hen og dansede med hende. Når der kom en anden og buggede for hende, sagde han, hun danser med mig, om aftenen ville hun hjem, og kongesønden gik ned for at se hvor hun boede. Men hun løb fra ham, hvor en i haven bagved huset. Der klatrede hun i en fart og op i et stort pære træ, og prinsen kunne ikke begribe, hvor hun var blevet af. Han ventede til faderen kom hjem, og sagde sig til ham, pine har sluppet fremmer igen. Jeg tror hun har klatrede op i pære træet. Det skulle da vel aldrig være Askepot, tænkte faderen, hentede en økse og huggede træet om. Men der sad ingen deroppe, og da de kom ind i køkne lå Askepot i Asken, som hun plejede. Hun var sprunget ned på den anden side af træet, og havde brækt glæderne ud på graven, og havde igentaget sine gamle pjalter på. Dagen efter gik Askepot igennem ud til sin moders graf, og sagde, lille træ, jeg beder dig, kast guld og søl hernede til mig. Den kjolefule nu kastet ned til hende, var prægtige af nogen af de forrige, og skoene var helt forgylde. Alle brøllupsgæsterne blev betaget af hendes store skønhed. Kongesønden dansede med hende hele aftenen, og var der nogen anden, som buggede for hende, sagde han. Hun dansede så med mig, om aftenen ville Askepot hjem, og Kongesønden ville følge hende. Men hun slapp rager ham igennem. Hendes venstre sko ble i middeltid hængende fast i noget baj, som han havde lavet trappens mør over med. Kongesønden tog den lille gyldne sko, gik til Askepots far og sagde, jeg gifter mig kun med den, der kan passe denne sko. Da søsterne hørte det, blev de glade, for de havde smukke fødder begge to. Den helste tog skoen var ville prøve den, og hendes mor hjælp hende. Men hun kunne ikke få plads til den store tog, og meget hun endde anstrægte sig, og moderen ragte hende derfor en kniv og sagde, skære togen af, når du først er blevet dronning, behøver du jo ikke at gå. Pien gjorde det, fik skoen på, og bedde smerten i sig. Så gik hun ind til prinsen, der tog hende forvalt sig på hesten, og redde af sted med hende. Da de kom forbi Askepots mor skrav, sad to vide dure i træet og sang. Kongesønd, se blodet veller, purb og rødt af skoen ud, og den røde flod fortæller, det er ej den rette brod. Prinsen så nu, at blodet strømmede ud af skoen. Han red hjem med Pien, og sagde, at den anden søster skulle prøve skoen. Hun fik da også lykkeligere velterende ned i den, men helen var for stor. Skære et stykke af helen, sagde hendes mor, og ragte hende en kniv. Når du bliver drønning, behøver du ikke at gå. Pien gjorde det, og fik foden glemt ned i skoen, og bedde smerten i sig. Kongesønd tog hende nu forvalt sig på hesten, og redde hjem med hende, men da de kom forbi Graven, sad durene i træet og sang. Kongesønd, se blodet veller, purb og rødt af skoen ud, og den røde flod fortæller, det er ej den rette brud. Han så nu at skoen var fuld af blod, og hendes hvide strømpe helt rød. Han redde straks hjemme med hende og sagde, det er heller ikke hende, og ikke flere dødre. Nej, svarede manden, ja det vil sige, min første kone havde nok en datter, som vi kalder Askepott, men hende kan det umuligt være. Kongesønden bad om hun måtte komme ind, men stedmoderen sagde, nej, det kan virkelig ikke gå an, så snart sød som hun er, men prinsen ville absolut hate, og de kaldte sig endelig på hende. Hun vaskede først dit ansigt og sine hænder, og gik så ind og nejede for Kongesønden, der ragtede hendes skoen. Hun prøvede den, og den passede hende, som den var syd til hende, og da hun rejste sig, og Kongesønden så hendes ansigt, kendte han hendes straks igen. Det er den rette, robte han glad. Stedmoderen og hendes to dødre blev blegge og raseri, da prinsen to Askepott forealte sig på hesten, og redde af sted med hende. Da de kom til graven, sad de to vide dure i træet og sang. Kongesønden rette kvinde, før du til dit palas? Ingen røde drober rinde, skoen fodet nær tilpas, Askepott kaldte på dem, og de kom flyvene og satte sig på hendes skuldre. Da brødloppeskulde fejres, kom de to søstre og ville indsmire sig hos Askepott, fordi de tænkte, at der måske kunne falde noget godt af til dem. Da prinsen og hendes brod gik til kirke, gik den elste på højre, og den yngste på venstre side. Men durene, der sad på Askepott skuldre, fløj hen og hakket et øje ud på ved at dem. Da de gik ud, gik den yngste på højre, og den elste på venstre, og nu hakket durene deres andet øje ud. Således blev de blinde for resten af deres liv, til straff for, at de havde været sig unne. Slut på, Askepott er brødende grim. Indlæst af Kristoffer Hundstahl, lydbo.com 2009 Tone Rose fra Grimseventyr. Det er en LibriVox-indspildning. Alle LibriVox-indspildninger er offentlig egendom. For yderligere information. Eller for at melde dig som frivillig. Besøg LibriVox.org Tone Rose fra Grimseventyr. 1821 Oversat af Carl Evald. For mange, mange år siden levede der en kongeondronning. Og de sagde hver dag, bare vi dog havde et barn. Men de fik indtid. En dag, da dronningen var i bad, kom en frø krybende hen til hende og sagde, de dønske skal blive opfyldt. Inden et år skal du føde en datter. Det gik som frøen havde sagt. Dronningen fødte en datter, der var så smuk, at kongen blev ud af sig selv af glæde, og besluttede at fejre det med en stor fest. Han indbyd ikke blot sine venner og slægtninge, men også de visse fejer, for at de skulle holde deres hånd over barnet. Der var trætten. Men da han kun havde told guldtalejkner, måtte den ene blive hjemme. Festen blev fejret med stor prakt, og fejerne gav barnet vukkegaver. Den ene gav død, den anden skyndhed, den træde rid om, og de andre alle mulige gode enskaber. Da de elvede havde givet deres gaver, trotte pludselig den trætne en i salen. Hun ville hævne sig, fordi hun ikke var indbudt, og uden at se til højre eller venstre, gik hun lige hen til vukken og sagde, når kongedateren er blevet 15 år, ved hun stikke sig på en ting og død. Derpå ventte hun sommer gik. Alle blev rejselslagende, men så trotte den toldte fej frem. Ophevede den undespådom kunne hun ikke, men hun sagde, kongedateren skal ikke dø. Hun falder blot i en dyb søvn, og den vil varre i 100 år. Kongen, der gerne ville frelse sit barn, lød bekendt gøre, at alle rogge i hele landet skulle brændes. Pigen vokset op og blev smukk og god og klog, som de visse fejre havde sagt, og alle der så hende kom til at holde af hende. Den dag hun fyldte 15 år, var kongen og drøningen tilfældigvis ikke hjemme. Hun gik ganske alene rundt i slottet, og så så om, og kom til sidste op i et gammeltårn. Hun gik op af den snævere vindeltrappe, og helt opbefandt hun en lille dør, med en rusten nøgle. Hun drejede den om, og kom ind i en lille stue, hvor der sad en ældt gammel kone og spandt. – Goddag, mor lille, sagde pin, hvad er det dog du bestiller? – Jeg spænder, svarede den gamle og råkede med hovedet. – Det ser morsomt ud, sagde pin, to timen og ville også spæne. Men straks gik spåt om i opfyldelse, og hun stakk sig i fingeren. I samme nu sang hun op på en seng, der stod ved siden af hende, og faldt i dyb søvn. Søvnen bredte sig over hele slottet, kongen og drøningen, som lige var kommet hjem, og hele hoffet såre i bliklet. Hestene i staden, hunne i gården, duerne på taget, fluerne på væggen. Ja, selv ilden, der brændte på skorstenen, blev ganske stille og sov ind. Koggen, der netop havde taget fat på koggedrejnen, for at give ham en ørefin, slapp ham og faldt i søvn. Vinden lade sig også, og der var ikke et blad, der rørte sig. Rund om slottet begyndte en tjørnehækker skyde op, og for hver dag, der gik, blev den større og større. Til sidst blev den så høj, at man slet ikke kunne se noget af slottet, ikke engang fanen, der vejede fra tånet, men ude i landet giksavnet, om den smukke, sovende tonne russe fra mund til mund. Fra tid til anden kom der kongesønner og prøvede at trænge igen hækken, men tånene greb færdigte dem, så de ikke kunne komme løs igen. Mange, mange år efter kom en kongesøn fra et fremmed landrejsende der til, og en gammel mand fortalte ham, om den fortryldende prinsese, der sov bag tjørnehækken, med sin far og mor og hele hoffet. Den gamle havde hørt af sin bedste far, at allerede mange havde søgt og trænge igen hækken, men havde sat livet til, der ved. Kongesønnen brød sig ikke det om. Jeg er ved ind til den dejlige tonne russe, sagde han. Denne dag var han netop de 100 år forbi, og der kongesønnen kom til hækken, var der ingen tårene, men store, duftende blomster, der bødede sig til siden for ham, og igen lukkede sig bag ved ham. I går lå hestene og hundene og såv, og på tagesad duerne med hovedet under vingen, en i husesad fluerne på væggen og såv, kongen stod med opløftet hånd for at give drenge en ørefin, og pigen sad med en sort høne for at plukke fire natten. I den store sal sagde kongen og dronningen med hele hoffet, men alle såvde, og der var så stille, at han kunne høre sit eget onnedret. Til sidst kom han op i tånede, hvor tåne rose lå og sov. Hun var så dejlig, at han måtte bøje sig ned og køse hende, og i samme nu slog hun øjnen op. De tog hinanden i hånden og gik ned i stuen, der vognede kongen og dronningen og hele hoffet, gnæd sig i øjnene og så sig for undret om. Hestene i går vinskede, hundene gøde, duerne stakk hovedet frem og fløj af sted, fluerne krypt videre på væggen, illen flammet op igen, stegn på panden begyndte at syde, kocken gav drengen en øre fin, så han skrej, pigen plukket hønene færdig, og kongesøndens og tånede rose's bryllup ble fejret med stor prakt, og de levede lykkelig til deres dages ende. Slut på, tånede rose, fra Grimseventyr, indlæst af Kristoffer Hunstal, lydbo.com 2009, bor, dæk dig, fra Grimseventyr, dette er en LibriVox-indspildning, alle LibriVox-indspildninger er offentlig egendom, for yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org, bor, dæk dig, fra Grimseventyr, 1821, oversat af Karl Ivald, indlæst af Kristoffer Hunstal, lydbo.com 2008, for mange, mange år siden levede der engang en skrader, som havde tre sønder, men kun en eneste ged. Da gedens skulle anere dem alle sammen med sin melk, må den ha' godt solit fodre, og sønderne skiftedes derfor, til at drive den ud på en. Endda gik den elste søn ud med den på kirkegården, hvor der stod dejlige, saftige urter. Da den havde sprunget omkring, og et hele dagen, spurte han, er du mæt, gedens vejde, mæt og glad, kan ikke mere æde et eneste blad. Læres gå hjem, sagde drøgn, og træk den hjem til staden. Har den fået nok at æde, spurte skraderen. Drøgn sagde ja, men faderen ville være vis på, og det var rigtigt, og gik ud og klappede gedens, og spurte om den var mæt. Gedens vejde, hvor af skulle jeg være mæt, og hvor gravet og stenet sprang jeg mig træt, men er et eneste blad har jeg ædt. Hvad hører jeg, sagde skraderen, og får en til drøgn. Din lønhals, du siger, at geden er mæt, og så har du ladet den sulte. Ræres netoren sin ale ned fra veken, og jo drøgn bort. Det er den næste dag, og det er den næste elste sønstur. Han fandt en hæk, der stod fuld af urter, og gede noget med alle sammen. Om aften, da de skulle hjem, spurte han, er du mæt, og gedens vejde. Er du glad? Kan ikke jeg med at æde et eneste blad? Lad os så gå hjem, sagde drøgn, og trække den hjem i stallen. Har du nu fået nok at æde, spurte skraderen. Drøgn, sagde jeg, med af en faderen ville være viss på, og det var rigtigt, og gik ud og klappede dyret og spurte om, det var mæt. Den ondskapsfulde ged svarede, hvor af skulle jeg være mæt, og hvor gravet og stenet sprang jeg mig træt, men er et eneste blad har jeg ædt. De løgnhalse råbte skraderen, hvor jeg er skarmeligt, og lader det stackles dyre sulte. Så smid han den anden søn på borden. Nu kom turen til den yngste søn. Han ville gøre sine sager rigtig godt, og føre det giden hen til et krat med friske, saftige blad. Om aften, da de skulle hjem, spurte han, er du nu også rigtig mæt, gedens vejde. Mæt, da glad, kan ikke jeg med at æde et eneste blad. Lad os så gå hjem, sagde drengen, og trække dyret hjem til standen. Har den nu fået nok at æde, spurte skraderen. Drengens varer ja, men skraderen gik ud og spurte geden, om den var mæt. Men den svarede, hvor af skulle jeg vel være mæt, og hvor gravet og stenet sprang jeg mig træt, men er et eneste blad har jeg ædt. De sløngler, råbte faderen. Den ene er ikke et hår bedre end den anden. Men nu skal de ikke længere at holde mig fornår. Han gik ind, grib sin alen, og prylede så den løs på drengen, at han løb sin vej til bedste han kunne. Nu var den gamle skrader alene med geden. Den næste dag gik han ud i standen. Klappede den og sagde, Kom et kære dyr. I dag skal jeg selv sørge for dig. Han trækten messer hen til hæggen, hvor der stod planter, som gedder planterne. Men nu skal de ikke længere at holde mig fornår. Han gik ind, grib sin alen, hvor der stod planter, som gedder plejer at holde meget af. Nu kan du æde dig i hjertens lyst, sagde han, og lød den græse til om aftenen. Er du nu med, lille ged, spurte han så, og gedde en svaret. Midt og glad kan ikke mere æde et eneste blad. Lær så gå hjem, sagde skraderen, og trække dyr med hjem til standen. Før han gik, ventede han så en ugen gang om og sagde, Nå, nu er du endelig en gang midt. Men gedde en svaret. Hvor af skulle jeg være midt. Overgrave hvor stigende sprang jeg mig træt, men er et eneste blad har jeg et. Da skraderen hørte det, det mærkede han, at han havde gjort sine sønder uret. Bid du bare, dit du tog nemlige dyr, ropte han. Det er ikke straf nok, at du bliver jædvæk. Jeg skal lave etter til, så du ikke kan være bekendt og vise dig for ordentlige mennesker. Dere på, sagde han. Tug en papirkniv og redde den ganske glat. Og da han syntes, at hans ailen var for god, tog han en pisk og slog så den løs på den, at den sprang af stedet så hurtigt den kunne. Nu var skraderen ganske alene. Han blev mere og mere så modig og ville inden, at ligererne havde haft sine sønder hjem igen. Men han vidste jo slet ikke, hvor de var. Den ældste var ikke, men den var ikke, men den var ikke. Det var ikke, hvor de var. Den ældste var i middeltid kommet i lærer hos en snedger og var flidig og flink. Da hans lærer tid var om, gav hans mester ham et bord, der så ud som alle andre border. Men der var alligevel en mærk værdighed ved det. Når man sagde, bord, det ikke dig, lå der øjeblik i lige en snivid du på bordet. Og der på stod talerken og kniv og gaffel og en masse dejlige mad og vin. I mine dage tænkte svelen og gladder for, når jeg dro ham ud i verden og brød sig ikke om, hvor vidt den krog han kom til var god eller dårlig. En gang imellem fik han lyst til at spise i det fri og så tog han bordet ned af ryggen og sagde, bord, det ikke dig. Og i blikkelig stod det dækket med all, hvad hjertet kunne begære. Efter nogle tidsforløb, fik han i senere at vinde tilbage til sin far, for nu havde hans vrede vel nok lagt sig. På hjemvaren kom han til en krog, der var fuld af gæster og de indbød ham til at spise mad. Behold i kun den smule mad selv, sagde Snedgøren og være i heller og mine gæster. Folkene lov af ham, men han stillede bordet midt i stuen og sagde, bord, detg dig. Og i blikkelig stod der det dejlige måltid man kunne tænke sig. Kom så, sagde Snedgøren, og de lød sig ikke sige det to gange, men hukkede dygtig disser. Det, der undrette mest var, at så snart et fad var tømt, kom der og i blikkelig det andet i stedet. Verden stod i en krog, og hvis det ikke rigtig var han skulle sige til det, man tænkte, så er den en kog kun jeg nok har brug for. Snedgøren og hans kammerater svierede til langt ud på natten, og så gik de endelige seng, og den unge svens stillede bordet ved væggen i sin stue. Verden havde i mellemtid værket en rest eller ro, og pludselig kom han i tanke om, at deroppe på pulterkammeret stod et gammel bord, der så alldeles ud som Snedgørens. I en fart fik han det hente, og listede sig ganske sægtig ind, og bytte de to border om. Snedgøren dro af stedet næste morgen, uden at ane urod, og vende ved midt af sted hjem til sin far, der blev meget glad ved at se ham. Hvad har du lært min søn, spurte han. Jeg er blevet Snedgøren. Det er jo et godt håndværk, sagde den gamle. Men hvad har du bragt med hjem fra din rejse? Det bedste jeg har taget med er bordet hér, svarede sønnen. Faderen så på det og sagde, ja, det ser ikke ud af noget videre. Det er både gammel, der er slit. Jamen, det er ikke noget helt almindeligt bord, sagde Snedgøren. Når jeg siger, bord, dæk dig, står der straks den dejligste mad. Indbød nu alle vores lægtninge, så de kan få noget rigtig godt at spise. Da hele selskabet var samlet, stillede han bordet midt på gulvet og sagde, bord, dæk dig. Men bordet var lige så tomt som et hvert andet bord, der ikke forstår dansk. Den stakkelsfyr forstod, at han var blevet bestjolet, og skarmet så over, at han måtte stå der som en løgner. Allelig lo er ham, og de måtte gå igen uden at få verken vort eller tørt. Skræderen tog igen fat på sit arbejde, og sønden gav sig i tjeneste hos en mæster. Den anden sønd var kommet i lærer hos en møller, da hans læretid var omme, sagde mæsteren, fordi du har været så flink ved at gi dig et esel. Men det er en ganske særlig slags. Det kan ikke trække vågne eller bære sikke. Hvad skal man så bruge det til, spurte svenden? Det gør guld, svarede mølleren. Når du stiller det på et klede og siger, Bricklebrit, falder der guld ud af det, både forfra og bafra. Det må jo være dejligt dyr, sagde svenden, takket mange gange og dro ud i den vide verden. Når han trængte til penge behøvede han blot at sige, Bricklebrit, og så regnede det med guld, og han behøvede blot at bukke sig og samle det op. Han forlangte af altid det bedste, hvorhen han kom. Jo, dyre jo bedre, og hans punkt var altid fuld. Da han i nogen tid havde set sig om i verden, fik han lyst til at vende hjem til sin far, da han tænkte, at han nok ville glemme sin vrede, når han så guldeslet. Tilfældigvis kom han ind i den samme kro, hvor hans broder spurg var blevet stjålet. Verden ville bringe eslet ind i staden, men han sagde, gør jeg ingen ulejlighed? Jeg skal nok selv benne min kroppen. Jeg holder mest af at vide, hvor det står. Verden synes, det var noget underligt noget, og tænkte, at en, der selv ville sørge for sin esel, havde vist ikke mange penge på lommen, men da gisten ragte ham to guldstykker, og bad ham sørge for god mad, gjorde han store øjne, og købte det bedste, han kunne få. Da de havde spist, spurte gisten, hvad han var skyldig, og verdens måde det tykt på, og sagde, at han måtte have et par guldstykker til. Svendt greb i lommen, men den var tom. Vendt lidt, sagde han. Nu skal jeg hente nogle penge. Duen tog han med sig. Verden kunne ikke begribe, hvad det skulle betyde, og da gisten gik over i staden, listede han sig bagefter, og kiggede ind gennem vinduet. Den fremmede bredte nu duen ud under eslet, og ropte briklebrit, og i blikkelig begyndte det at regne med guldstykker. Helt lament, tænkte verden. Det var ikke nogen dårlig penge på. Svendt betalte i midletid, hvad han skyldte, og gik så i seng. Men verden listede sig om natten over, og sagde et andet esel i stedet for guldeslet. Ganske tydelig næste morgen tro svendt af sted. Ved midtags tid nået han hjem til sin far, der blev meget glad ved at se ham igen. Hvad har du nu lært, min søn, spurte han? Jeg har blevet møller. Har du ikke noget med hjem fra din rejse, spurte han videre? Ikke andet et esel, svarede sønene. Eseler har vi så mænd nok af, sagde den gamle. Det måtte heller have været en ged. Ja, men det er ikke noget almindeligt, esel, sagde sønene. Når jeg siger briklebrit, giver det lige så meget guld jeg vil have. Lad alle, vore venner og bekendte komme herhen, så gør jeg dem til rige folk. Det var dog herrligt, sagde den gamle. Så behøver jeg ikke længere at sidde og prække med den synål. Så skyndte han sig af sted for at indbyde alle sine slægtninge. Da hele selskæbet var samlet, brigte mølleren sit klæde ud og førte eselet ind i stuen. Briklebrit, robte han. Men der kom ingen guldstøkker. Mølleren blev rigt nok lidt lang i ansigtet, og bad sine slægtninge mange gange om forlædelse, fordi de måtte gå hjem lige så færdige, som de var kommet. Den gamle skræder måtte igen tage fat med nogletråd, og sønden fæstede sig i tjeneste hos en møller. Den tredje broder var kommet i lærer hos en drejer, og da det et meget kunstfærdigt håndværk, varede hans lærer tid længst. Hans broder skrev i midletid, og fortalte, at hvor slemt det var gået dem, og at de var blevet en bestjole. Da drejeren var udlært, gav hans mester ham en sikker sage, der ligger en knepel inde i. – Sikken kan jeg nok få brug for, sage svinnen, men knepelen er så tån, den er bare til besvær. – Hør nu først, sage mesteren. – Hvis der er nogen, der vil gøre dig for træd, behøver du blot at sige, rapt dig knipel. – Så springer den ud, og danser så lystigt på din fjernes ryk, at han ikke kan røre sig i ådte dage, og den holder ikke op, før du siger, knepel i sæk. – Svinnen takkede, og dro af sted med Sikken. – Når der var nogen, der ville ham til livs, sage han blot, rapt dig knipel, og i blikkelige for knipelen løst på fjern, og inden han fik set sig om, var han så mørbanket, at han ikke kunne røre sig. Hennemod aften kom drejeren til den krog, hvor hans brødder var blevet en bestjole. Han lavede sine rentelfoger altså på bordet, og begyndte at fortælle om alt det mærkelig han havde set og hørte ude i verden. – Et bord dæk dig, og at Gulæs lavede ikke at fargte, sage han, men det er dog ingen en ting imod det, jeg har i min sæk. – Hvad jel verden mån det kan være, tænkte verden og spidset øger. Den er valgt sagtens fuld af edelstene. Den skulle jeg i grunden også have. Alle gode gang i tre. Henn på aftenen gik gæsten i sæng, og lavede Sikken under sin hovedpude, da verden troede, at han sov fast, listede han sig en for at tage Sikken og lægge en anden i stedet, drejer han hadet allerede vintet det, og da verden med et rask tag ville rive Sikken til, så robte han, – Rep dig kniple, og øjeblikkelig begyndte kniplen at slå løs på verden, så det kunne forslå. – Verden skrejte og vinede, men jo højere han skrejtes hårde og slå kniplen, og til sidst fald han udmattet om. – Hvis du ikke i en fart, dæk dig og gulesled, så tager vi i fat på en frisk, sagde drejerne. – Åh nej, robte verden helt modløs. – Jeg vil gære nekider alt, hvad jeg har, når bare den fordømte trold vil kryppe i Sikken igen, så vil jeg lave noget gå for ret, sagde svinnen, og robte så kniple Sikken. Næste morgen begag drejerne så på vej hjem med bord, dæk dig og gulesled. Skrejderne blev meget glad, da han så om igen, og spurgte hvad han havde lært ud i verden. – Jeg har blevet drejer, svarede han. – Det er et smukt håndværk, sagde den gamle, men har du ikke bragt noget med dig hjem fra din rejse? – Jo, svarede sønnen, jeg har en knipel her i Sikken. – En knipel, udbrød fæderen, det er da ikke noget, det kan du jo bruge en vejre græn til. – Ja, men det er ikke nogen almindelige knipel, lille far, sagde sønnen. – Når jeg siger, rap dig knipel, så far den løs på den, der vil gøre mig for træd. – Ved dens hjælp har jeg fået både bord og dæk dig og gulesled tilbage. – Indbyd nu alle, hvor venner og bekendte, så skal de få mad og drikke og lommerne fyldt med gule. – Skrejderne ville ikke rigtig tro det, man indbyder ligevel sine slægtninge. – Drejerne bredt en udklæde ud, stillede æslet derpå, og mølleren sagde, – Bricklebrit, nu regnede guldstykkerne ned i store bunker, så de alle sammen kunne få lige så meget de kunne bære. – Derpå hentede han bordet og snedgørn sagde, bord, dæk dig, og i blikkelig stod der de herrerliste retter. – Så den fæst havde der endnu aldrig været i skrejderens hus, og den varret ud på natten. – Skrejderne gemte nål og tråd og alen i et skæb, og slog slå for, og de levede nu lykkelig der tilfreds, til deres dages ende. – Nu skal I høre, hvad der blev af den slemme ged. – Den skammede så over sit skallede hoved, og gemte sig derfor i en rævehule. – Da ræven kom hjem om aftenen, så den et par store øjne funklige mørket, og blev så forskrækket, at den løb sin vej. – Den møtte bjørnen, som kunne se på den, at der var noget galt på fære, og spurte. – Hvad er dog det for et ansigt, du sætter op? – Tænkte der, der sidder et skrækligt dyr i min hulesvaret ræven. – Da jeg kom hjem før, styrede det pummer med sine glovende øjne. – Det skal vi nok forjaet ud, sagde bjørnen, og gik med hen til hulen, og kiggede ind. – Men da den så de glovende øjne blev den også bange, og turde ikke binde an med det frygtlige dyr, men gik af igen. – På vej end møtte din bige, der søntes den så så underligt for styret ud, og sagde, – Sikken et ansigt du har på? – Hvor har du gjort af dit gode humør? – Ja, du kan sagtens snakke, svarede bjørnen ærgerligt. – Der sidder et skrækligt dyr ind i rævens hule og glover, og vi kan ikke få det jeg er ud. – Stark galt bjørn, sagde bien. – Nu skal jeg nok hjælpe jer, skønt jeg kun er en svær lille en, som jeg ellers ikke gider se til. – Så fløj den ind i rævens hule. – Sattet så på givens glattravet hoved, og stagt den sådan, at den bræne får ud af hulen, og som en rasende løb ud i den hvide verden, og ingen ved, hvor den er blevet af. – Slut på, borddæk dig af broderne grim. – Kongesønden, der ikke var bange for noget. – Fra grims eventyr. – Det er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlig egendom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. – Kongesønden, der ikke var bange for noget. – En gang var der en Kongesønd, som aldrig var bange for noget. – Han havde ikke lyst til altid at blive hjemme hos sin fader og tænkte, – Jeg vil drage ud i den hvide verden. Der ved tiden sikkert ikke falde han, og jeg var oplevet mange mærkværdige eventyr. Han sagde forvel til sine forældre og droger sted. Han gik fra morgen til aften, lige ud af landevejen. En dag kom han til en kæmpeshus, og da han var træt, satte han sig ned udenfor, og vilede sig. Mens han sagde det og så sig om, fik han øje på kæmptens legetøje, som lå ude i gården. Det var nogle vældige kejler og omtrændt så store som et menneske. Han fik lyst til at spille med dem, stillede kejlerne op og kastede efter dem. Han var i rigtig godt humør, og skragt og ropte højt, når han træft. Kempten hørte ståendt, stark hovedet ud af vinduet, og fik øje på en fyre, som ikke var større end almindelige mennesker, og alligevel spillede med hans kejler. – Hvor tør du røre mine kejler din ord, ropte han. – Hvor kan du have kræfter nok til det? – Kræfter nok til det. – Kangesønden så op, fik øje på kempten og sagde, – Du tror vel, at du den eneste, som har kræfter din store klods? – Jeg kan alt hvad, jeg har lyst til. – Kempten kom ud, så forundret på kejlerne og sagde, – Hvis du sådne et mærkeligt menneske, gå så hen og hen, marked eble fra livetstræ. – Hvad vil du med det? – spurte kangesønden. – Det er ikke til mig selv, svarede kempten, men jeg har en kæreste, Men jeg har en kæreste, som gerne vil have det. Jeg har vandret omkring den hvide verden, men jeg har ikke kunnet finde træet. Det skal jeg nok finde, sagde kongesønden. Og så ved jeg ikke, hvad der skulle forhindre mig at plukke det æble. Du tror nok, det er en let sag, sagde kæmpten. Hæven, hvor træet står, er omgivet af et jerngitter. Udenfor ligger vilde dyr. Det ene ved siden af det andet, de holder vagt. Så ind til menneske slipper ind. Jeg skal nok komme ind. Ja, men selv om du virkelig slipper dig ind, har du alligevel ikke æble, sagde kæmpten. Der hænger en ring foran. Den må du stikke hånden igennem, når du vil plukke det. Og det er der endnu ingen, der har kunnet. Ja, men jeg kan, sagde prinsen. Han sagde kæmpten forvild, og gik i stedet over bjerg og dal. Gennem mark og skov, til han fandt den vidunderlige have. De vilde dyr lå udenom, men de havde både hovedet og såv. De vognede heller ikke, da han kom, og da han gik henover dem, klatret over gitteret og slapp ind i haven. Der stod livets træ, og de røde æbler skinnede mellem bladene. Han klatret op i det, og stark ud en spor og besvær hånden igennem ringen, og plukket æble. Ringen sluttede sig om hans arm, og han mærkede, at han havde fået kæmpe kræfter. Han klatret nu ned igennem, men ville ikke kravl over gitteret. Han gik hen til den store port, og behøvede kun at støde ganske let til den, så sprang den op med et brav, og så gik han ud. Løven, som havde ligget udenfor, var vågnet, og sprang op, da han kom. Men den får ikke rasen imod ham, men fuldte ham ydmyt som sin herre. Bongesønden brugte æble til kæmpe, og sagde, – Der kan du se, jeg kunne sagtens få fat på det. Kæmpe blev meget glad, og skyndte sig at bringe sin kæreste det æble, som hun havde for langt. Hun var en meget smuk og klogpige, og da hun så, at han ikke havde ringen, sagde hun, – Jeg tror ikke, du har hentet æble, føran jeg ser ringen på din arm. – Jeg kan jo bare gå tilbage og hente den, sagde kæmpe, for han mente, at det ville være en lidt sag, og tage den med makt fra såren et lille menneske, hvis han ikke ville give den godvilligt. Han forlangte altså ringen. Men kongesønden sagde nej. – Hvor æble det er, må ringen også være, sagde kæmpe, – og giver du den ikke med det gode, skal vi slås om den. De kæmpede længe, men på grund af ringens tråltomskraft kunne kæmpe den ikke få bukt med kongesønden. Han fandt sig op på en list og sagde, vi begge to blevede så varme af at slås. – Lad os afkøle os ved et bad i floden, før vi tager færdig gen. Kongesønden anede ikke urod, gik med ned til floden, tog sine klæder og ringen af og sprang i vandet. Straks skrev kæmpe den ringen og løb sin vej, men løven havde set det, sprang afsted og rave ringen fra ham, og brægte den tilbage til sin herre. Kæmpe skjulte sig så bag ved et igetræ, og da kongesønden var ved at klæde sig på, sprang han frem og stark hans øjne ud. Nu var den starkelsk kongesønd blind, og viste slet ikke, hvad han skulle gøre. Kæmpe kom så igen, tog ham i hånden, som om han ville føre ham, og lide det ham op på toppen af et højt bjerg. Der lød han omstå og tænkte. Hvis han går på skridt til siden, falder han ned og slåser i hjælp, og så kan jeg tage ringen. Men den tro løve havde ikke forlagt sin herre. Den tog færdig hans klæder, og træk ham hele tiden tilbage. Da Kæmpe kom og ville tage ringen fra den blinde, så han, at hans åne planer var strannet. Kan man da ikke få bugt med sådan et usult menneske, sagde han rasne, og førte han anden vej prinsen til afgrunden. Men løven skærmede også her sin herre. Da de var kommet hen til renten, og afgrunden slap Kæmpe den blinde, og ville lade ham blive her, men løven gav Kæmpe et puff, så han styrte det ned og blev knust. Det trofaste dyr fyrte igennem sin herre tilbage fra afgrunden, og lade ham hen til et træ, hvor der løb en lille klar begge forbi. Kongesønden sat sig ned, og løven sprøjtede ham et par dropper vand i ansigtet. Da vandet fugte hans øjenhuler, kunne han skimte en lille smule. Han fik nu øje på en fuld som fløj forbi lige ved siden af, men støtte mod et træ. Den dukkede sig så helt ned i vandet, fløjede der på ind mellem træerne uden at røre dem. Ganske som om den havde fået sit syn tilbage. Kongesønden forstod nu, hvad han skulle gøre, både så ned over vandet og bades i ansigt. Og da han rejste sig op, var hans øjne lige så gode og klarer, som de nogen scene havde været. Han takket Gud og dro videre med sin løve. Noget efter kom han til et fortrylles lot. I porten stod der en jomfru. Dejlig var hun at se på, men hun var helt sort. Giv du dog kun løsmer fra trolldommen, sagde hun til brinsen. Og han spurte, hvad han skulle gøre. Du skal våge tre netter i den store sal inde i det fortrylles lot, sagde hun. Men du må ikke et øjeblik være bange. Hvis du finder dig i at blive pint og plaget uden at give en lyd fra dig, så er jeg frelst. Og de tør ikke slå dig ihjel. Jeg har aldrig bange, sagde kongesønden, og med Gud's hjælp ved at prøve det. Han gik frisk og frejt ind i slottet, og da det blev mørkt, satte han sig i den store sal og ventede. Der var ganske stille lige til midnatt. Så blev der på én gang et vildtidsbetakel, og fra alle kroge myldråde små jevle frem. De lød som om de ikke så ham, tændte et bol, og satte sig midt i stuen og gazterte at spille. Når en af dem tabte, sagde han. Det går ikke rigtigt til. Der er en her ene, som ikke hører til os, og det er hans skyld, og jeg taber. Vent, bare er du der henne. Jeg skal nok komme efter dig, sagde en af de andre. De skrej højere og højere, som man skulle tro, at alle der hørte det måtte få en ordentlig skrej i livet. Men kongesønden blev ganske roligt siddende, uden at være en smulebange. Se sidst sprang jevlene op og styrket sig over ham, og der var så mange, at han ikke kunne stå imod dem. Hendig mod morgenen forsvandte de, og han var så udmattet, at han ikke kunne røre sig ved daggrøg trot den sortige omfru ind. I hånden hadde hun en lille flaske med livsens vand. Det er i bade hun ham, og straks forsvandt alle smerter, og han rejste sig op med fornyde kræfter. Nu har du lykkelig og veloverstået en nat, sagde hun. Men du har endnu to tilbage. Hun gik igennem sin vej, og da han så på hende, opdagede han, at hendes fødder var blevet vide. Næste nat kom jevlene igen, og to hårde overfatt på ham. De styrket sig over kongesønden, og slog ham mange gange hårde end forrige gang, så hans krop var fuld af sorg. Men han fandt så rolig i det al sammen, og de måtte til sidst give slip på ham. Da solen brød frem, kom jomfruen med livsens vand, og til sin store glæde så han, at hun var videlige til fingerspæsserne. Der var nu kun en nat tilbage, men det var den værste. Jevlene kom igennem og robte, er du her endnu? Vi skal nok pine sjælen ud af livet på dig. De stærk ham og slog ham, kastede ham frem og tilbage, og træk ham i arm og ben, som om de ville sønne rive ham. Men han fandt sig i det al sammen uden at give en lyd fra sig. Til sidst forsvandt Jevlene, men så lov han også afmægtig uden at røre sig. Han kunne ikke engang åbne øjnene, da jomfruen kom ind med livsens vand. Men så forsvandt alle hans smerter, og han var frisk og rask, som om han var vågnet af en søvn. Da han slog øjnene op, så han jomfruen stod ved siden af sig, helt vidt og smuk som den klare dag. Rejster, sagde hun, svingte i tvær tre gange over dørtersklen, så trolde om en brut. Da han havde gjort det var hele slottet frelst, og jomfruen fortalte ham, at hun var en rige kongedatter. Tjenerne kom og meldede, at taftlede stod dækket i den store sal, og de satte sig så til bord. Spist det og drak, og om aftenen blev brylluppet fejret med glans og prakt. Slut på, bange sønden, der ikke var bange for noget, fra Grimseventyr, indlæst af Kristoffer Hunstal, lydbo.com 2008. Mår Hulde, fra Grimseventyr. Det der er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlig egendom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Mår Hulde, fra Grimseventyr. Der var en gang en enke, som havde to dødre. Den ene var smuk og flitig, og den anden Grim og Dorven. Hun holde de midler tid mest af den Grimme, der var hendes egen datter. Og den anden må det gøre alt arbejdet, og være aske på at derhjemme. Den starkelspige sad hver dag på gaden ved en brøn, og spant og spant så blodet sprang hende ud af nejlerodderne. En dag dattenen var blevet helt blodig, buggede hun sig ned for at skylde den i brønne, og så komonterte tabe den i vandet. Hun løb gradende hjem og fortalte det til sin stedmoder, som blev meget vred og sagde, – Når du har smidt den i vandet, må du gå og hente den. Pigen gik tilbage til brønnen, og visste ikke hvad hun skulle gøre, og i sin angst sprang hun i brønnen for at hente tegnen. Da hun kom til sig selv igen, lå hun på hende eng med dejlige blomster, og den klare sol skinnede. Hun gik ned over engen, og på varen kom hun forbi en bage Ishogne fuld af Brød. – Ta mig ud, ta mig ud! Ellers braner jeg op! » – robte brødet. Hun skyndte sig at gøre det, og gick så videre. Skåldefta kom hun til et eblet孩, der robte til hunne. – Røst mig, røst mig! Alle mine ebler var modede. Hun gik straks hen og røstete træet, og eblerne regnede ned til alle sider. Da hun havde samlet dem sammen i en bunke, gik hun videre og kom snart til et lille hus. I vinduet sagde der en gammel kone med stor og hukten og ud af munden. Pigen blev bange og ville løbe sin vej, men den gamle ropte til hende. Du skal ikke være bange i min pige, blev kun hos mig. Hvis du vil være flink og flit i, skal du få det godt. Du skal bare rade min seng og røste dynerne safierne flyve op. Så sner det op på jorden. Jeg hedder Mår Hulda. Pigen blev beroliget og tog tjeneste hos den gamle kone. Hun gjorde sit arbejde ordentligt og røste dynerne safierne flyve. Derfor havde hun det også godt og fik dejlig mad hver dag. Da hun havde været nogen tid hos Mår Hulda, begyndte hun at blive dårligt humør. Først begreb hun ikke, hvad det kom af, men så forstod hun, at hun havde hjemmevig. Skønt hun havde det tusinde gange bedre her end hjemme. Til sidst sagde hun det til Mår Hulda. Det er rigtig pænt, at du længes efter dit hjem, svarede den gamle kone. Og siden du har tjent mig så trofast, skal du nok for dit ønske opfyldt. Hun gik medhænende hen under en stor port. Og der begyndte det at regne med guld, så pigen blev forgyldt fra top til to. Det skal du have, fordi du har været så flink, sagde Mår Hulda. Og gæd hende også til, at hun havde tabt. Så gik de uden for porten, og i samme nu stod pigen ope på jorden. Ikke langt fra sin morshus. Hun gik derhen, og da hun kom ind i går, sat hanen på brønden og galedet. Kykkelig kyge, den gylne jomfruer kommet til by. Hun gik igennem i stuen til sin mor, og fordi hun havde alt det guld på sig, tog de godt imod hende. Pigen fortalte nu, hvordan det var gået hende, og da moderen hørte, hvordan hun var kommet til alt den rigdom, ville hun også gerne forsøge, om det ikke kunne gå hendes egen datter lige sådan. Hun måtte nu også sætte sig ved brønden og spæne. Og for at hendes ting skulle blive blodige, stakk hun sig i fingeren og rev sig på en tornebusk, så kastede hun tingen i brønden og sprang selv bagefter. Hun vågnede også op nede på engen og græserte til at gå hen af stien. Da hun kom tilbage i ånden, robte brødet. Tag mig ud, tag mig ud, ellers brænder jeg. Det manglede bare, jeg skulle grise mine hænder til, svarede den dogne pige og gik videre. Lidt efter kom hun til epletredet og robte. Røst mig, røst mig, alle mine epler er modne. Jeg skulle stå det og lave eplerne drætte ned i hovedet på mig, sager hun. Det kunne aldrig falde mig ind. Da hun kom til Mår Huldas hus var hun ikke bange, fordi hun allerede havde hørt om huktennerne og tog straks tjeneste hos hende. Den første dag gjorde hun så umage og var flit i, fordi hun tænkte på alt det gul hun så ville få. Den anden dag gik det allerede mere trevendt, og den tredje morgen ville hun slet ikke stå op. Så Mår Hulda blev snart ked af hende og sagde hende op. Den dogne pige var meget tilfreds med det, og tænkte, at nu kom gulet vel. Mår Hulda tog hende også med hen til porten. Men i stedet for gul fald der en masse bange ned over hende. Der har du løn for din tjeneste, sagde Mår Hulda, og slå døren i. Den dogne pige kom nu op på jorden igen. Men hun var helt oversmurt med bage, og da hanen på brønden så hende gavlede den. Kykkerlig ky, den skidende jomfuer kom med til by, og bage blev siddende på hende så længe hun levede. Slut på, Mår Hulda fra Grimseventyr, indlæst af Kristoffer Hunstal, lydbog.com 2008. Jernhands fra Brødene Grimseventyr, det er en LibriVoxenspildning. Alle LibriVoxenspildninger er offentlig egendom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Jernhands fra Brødene Grimseventyr, 1821, oversat af Karl Evald. Indlæst af Kristoffer Hunstal, lydbog.com 2009. Der var en gang en konge, som havde en stor skov, hvor i der var alle slags jorte og rådhyr. En dag, da en af jagerne var blevet sendt derind for at skyde et rådhyr, kom han ikke tilbage. Der har måske tilstødt ham en ulykke, sagde kongen, og sendte næste dag to andre jager derind for at lege efter ham. Men de kom heller ikke tilbage. Der samlet han alle sine jager, og bød dem at undersøge skoven på kryssertsværs for at finde de tre. Men heller ingen af dem kom tilbage, og ikke en eneste af alle de hunde, de havde haft med sig, vistede sig igen. Fra nu af turer ingen våge sig ind i skoven, og i mange år lå den øde og forlatt. Kun en gang imellem fløjen øren eller en hø henover den. En gang kom så en fremmede jager til slottet, og ville have tjeneste der, og han tilbyder gå ind i den farlige skov. Han ville ikke give ham lov til det, og sagde, der er ikke hyggeligt det og ene. Jeg er bange for, at det vil gå dig ligesom de andre. Du kommer som hen, heller ikke ud igen. Men jager stod fast ved sin beslutning, og sagde, jeg er ikke bange for noget. Han gik altså ind i skoven med sin hund. Kort efter fik den færd, den er dyr, og ville løbe efter det. Men da den var løbet på skridt, kom den til en dyb sø, og havde en arm stark op af vandet, greb den, og hale den ned i dybet. Da jageren så det, gik han tilbage, og hentede tre mænd, som skulle tage spandet med, og øse vandet bort. Da så de, at der nede på bunden lov en stor mand, som var helt mørkebron, ligesom rusten djern, og vis hårdhang medover ansigtet lige til knæne. De band ham, og førte ham op på slottet, hvor der blev stor forundring, og lå ham sætte i et hjernbur ude i gården, og forbød under døds straf nogen, og åbne døren. Dronningen fik nøglen til buret. Fra nu af var der fredeligt i skoven, så man igen kunne færdes der. Kongen havde en søn på 8 år. En dag da han løbet ude i gården, og spillede bold, faldt hans guldkugel ind i buret. Drenge løb der hen, og sagde til manden, at han skulle kaste den ud til ham. Ikke før du lukker døren op, svarede manden. Det tør jeg ikke, sagde drengen. Kongen har forbudt det. Da en efter kom han igen derned, og bad om sin kugle. Lukk døren op, sagde den vilde mand. Drengen ville ikke, men den tredje dag, da Kongen var på jakt, kom han igen og sagde. Selv om jeg ville, kunne jeg dog ikke lukke op for dig, for jeg havde ingen nøgle. Den ligger under din mor's hovedpude, sagde manden. Drengen, der gerne ville have sin bold igen, rystede alle betænkeligheder af sig, og hentede nøglen. Døren var svær at få op, og han klemte sine fingre døgtigt, men endelig lykkedes det. Manden gav ham bolden, og gik afsted med lange skridt. Men drengen ropte engsteligt. Du må ikke gå, du må ikke gå, så får jeg prø. Manden ventet om, satte drengen op på sine skuldre, og gik hurtigt ind i skoven. Da kongen kom hjem, og så, at buret var tomt, spurte han drøningene, hvordan det var gået til. Hun viste ikke noget om det, men nøglen var borte, og da hun kaldte på sin søn, var der ingen, der svaret. Kongen sendte folk ud for at lede efter ham, men de fandt ham ikke. De kunne nu omtrendt tænke sig, hvordan det var gået til, og var meget bedrøvet. Da den vile mand, var kommet ud i skoven, satte han drengen ned på jorden igen og sagde, dine far og mor ser du aldrig mere, men du har befridet mig, og jeg har undhattet, derfor skal du blive hos mig, hvis du gør, hvad jeg siger, skal du få det godt. Jeg har mere guld, og flere skatte, end nogen i verden. Så redte han et laje modst til drengen, som læser dig på, Næste morgen vækket han ham, gik med ham hen til en gylne brøn, og sagde, se, hvad noget er rent, og klart som krystald. Du skal holde vagt her, og passe på, at der ikke falder noget ned i brønen, så den bliver uren. Hver aften kommer jeg at se, om du har gjort hvad du skulle. Drengen satte sig ved brønen, og så, at der flere gange viste sig en guldfisk, en slange dernede, og passede på, at der ikke faldt noget ned i vandet. Pludselig fik han så ondt i fingeren, at han nu vil korlig stakk den ned i brønen, da han tog den op, var den helt forgyldt, og var meget umag, han så gjorde for at få guldet af, lykkedes det ikke, og om aftenen kom manden, der havde hjern hans derhen, så på drengen og spurte, hvad er der sket med brønen? Ingenting svarede drengen, og fingeren på ryggen, men manden sagde, du har stukket fingeren ned i vandet, denne gang skal jeg tilgive dig, men vokt derfor at være ulydige mere. Ganske tidligt næste morgen, gik drengen ud til brønen igen, hans fingere gjorde ondt, og da hans drøj som med hånden hen over hovedet, faldt du heldigvis et hånd ned i brønen, da hjern hans kom, visste han allerede, hvad der var sket. Du har tabt et hår i brønen, sagde han, og så denne gang, vil jeg lade noget gå for ret, men sker det en gang til, er brønen uran, og du kan ikke længere blive hos mig. Den tredje dag, sad drengen dernede, uden at røre fingeren, var undt den så gjorde, men tiden faldt ham lang, og han boede sig ud over retten for at spejle sig. Til sidst buggede han sig så langt ned, at hans lange hår faldt ned i vandet. Han rejste sig forfærdet op, men håret var allerede for gult, og skinnede som en sol om hans hoved. Han tog sit lommetaklede, og bandte det om hovedet for at skule det, men da manden kom om aftenen, visste han allerede beskedet. Taget det tørklede af, sagde han, og da drengen gjorde det, vælgede de gulende lokker frem. Og alle hans unskyldninger hjælpe intet. Du har ikke bestået prøven, sagde Jernhands. Du kan ikke blive her længere, gå ud i den vide verden, så skal du få at vide, hvad det er at være færdig. Men du har et rent hjerte, og jeg mener, det er alligevel godt med dig. Når du kommer i nød, behøver du blot at gå herud og råbe. Jernhands, så kommer jeg at hjælpe dig. Min mark da større end du tror, og guld og søl har jeg nok af. Kongelsønden gik så ud af skoven, over mark og veje, til han kom til en stor by. Der sygte han arbejde, men kunne ikke få noget, da han ingenting havde lært. Til sidst gik han op på slottet og spurte om han kunne få tjeneste der. De visste ikke, hvad de skulle bruge ham til, men kunne godt lide ham, og lå ham blive. Endelig tog kocken ham i tjeneste, og sagde, at han kunne bære vand og brænde, og farge aske sammen. En dag, da der ikke var noget andet ved hånden, lå kocken ham bringe maden op til taftet, og da han ikke ville have, at nogen skulle se hans skyldende hår, behåld han havde den på. Det var kongen ikke vant til, og sagde, du må virkelig ikke komme til taftet med hat på. Unnskyld her, svarede han, men jeg er nødt til det, for jeg har noget slemt udslægt i hovedet. Kongen blev ræd, og spurte kocken, hvor det kunne falde ham ind, og tage sådan en fyr i sin tjeneste. Han skulle øjebliklige jer i sport. Kocken havde i midteltid undet ham, og lå ham bytte tjeneste med gartnerdrejen. Han måtte nu plante og grave i haven i alt slags vær. En sommerdag, da han stod alene dernede, var det så varmt, at han tog sin huve af, for at vinden skulle køle hans panelit. Da solen skinnede på hans hår, lyste og blinkede det, så strålerne trængte helt ind i kongedaterne sorgkammer, og hun sprang op for at se, hvad det var. Hun fik øje på drengen og ropte. Bring mig en bouquet blomster dreng. Han satte i en farthuden på, plukkede en mængde vilde blomster og bandte dem sammen. På trappen møtte han gartnerdrejen, som sagde. Hvor kan det falde, der ene bringe i prinsessen såtterne tavelige blomster? Skønt derned og plukk nule af de sjældende kostbarer planter, der står ude i haven. Hun vil sikkert synes bedre om disse, svarede drengen. Vilde blomster dufter stærkest, da han kom ind i værelse, sagde kongedatern. Tag hatten af. Det passer så ikke, at du beholder den på i stuen. – Jeg er ny til det, svarede han, for jeg har udslett i hovedet. Prinsessen fik i en farthuden revet af ham, så de gynne lokker fald ned over hans guldrø. Han ville løbe sin vej, men hun holdt fast på ham og gav ham en håndful dukater. Kongedatern brød sig ikke om guldet, men gav det til gartneren. – Her er noget dine børn kan lege med, sagde han. Den næste dag bad kongedatern ham igennem en bukett markblomster, og da han kom ind i stuen, ville hun rive hoven af ham, men han holdt den fast med begge hænder, og de guldstykker hun gav ham, for jeg er han igennem gartnerens børn. Den tredje dag gik det lige sådan. Hun kunne ikke få hoven revet af ham, og han brød sig ikke om guldet. Kort tid efter kom landet i krig. Kongen samlede hele folket, men tvivlede dog på, at han kunne stå sig imod fjenden, hvis her var meget større. – Jeg vil også i krig, sagde gartner drengen. – Jeg har stort nok dig til. – Giv mig en hest. – De andre lov af ham og sagde, vi skal nok lave en blive til dig. – Når vi er dravet af sted, kan du gå ned i stallen og tage den. – Da de var borte gik drengen ned i stallen. – Der stod ganske vist en hest, men den var langt på det ene ben og halte det. – Han satte sig alligevel op på den og redde af sted uden den store skov. – Det robte han på Jernhands så højt, at det klang gennem skoven. – Kort efter kom manden og spurte, hvad han ville. – Jeg vil gerne have en stærk hest, for jeg skal i krig, svarede han. – Det skal du få. – Og mere til, sagde Jernhands. – Det var ad ikke ret længe, så kom der en stærk hale ud af skoven med en dejlig hest, der provstød og stønede, og næsten ikke var til at styre. – Be efter ham kom der en skar og bevæbende krigsfolk, hvis land så lygnede i solen. – Kongesønden gav stærkalen den halte hest, steg op på den anden, og redde i spidsen for sine folk ud på kampplassen. – En stor del af kongens mænd var allerede drabt, og resten kunne kun gøre ringe modstand. – Der kom prænsen farerne som en stormvind, i spidsen for sin jernklæde skarre, og hukket ned for fod, fjenden ville flygte, men de blev hukket ned hver eneste en. – I stedet for at vinde tilbage til kongen, redde kongesønden ud i skoven, kallede på Jernhands, der spurte, hvad han ville. – Tag din hest, og dine kriger igen, svarede han, og giv mig min halte hest. – Han fik hvad han for langte, og redde hjem til slottet på sin gamle krigge. – Da kongen kom tilbage, gik han statter ham i møde, og ønsket ham til lykke med sejren. – De slet ikke mig, der er sejr her, svarede han, men en fremmed rider, som kommer til hjælp med sine mænd. – Hun ville vide, hvem det var, men kongen visste ikke, og sagde, – Han forfulgte fjenden, og jeg er ikke set ham siden. – Hun gik så ned til gartneren, og spurte, hvor hans dreng var hende, og han sagde alene, – Han har lige kommet hjem fra krigen på sin halte hest, og de andre pegede fingre af ham, og robte henge ben, – Hvad for en busker du lækkede og sovede? – Hans svarede, – Hvis jeg ikke havde været dig, havde det set galt ud. – Så lå de naturligvis endnu mere af ham. – Kongen kaldte sig på sin datter og sagde, – Jeg vil give en stor fest, – Hvem skal være i tre dage? – Du skal kaste gullæbler i græms. – Måske kommer den ubekendte ridder. – Da det blev bekendt gjort, – Gik kongens sønd ud i skoven, – Og kaldte det på Jernhans, – Der kommer spurgte, hvad han ville. – Kan du hjælpe mig til at gribe – Kongedaterens gullæble? – Spurgte han. – Du kan være lige så sikker dig på, – Som om du allerede havde det i hånden, – Svarede Jernhans. – Ventligt, – Nu skal jeg give dig en rød rostning – Og en prægtig fugs. – Da festen begyndte, kom kongens sønden springende – Og holdt stel imellem de andre ridder. – Ingen kende ham, – Kongedateren kom frem, – Og kastede et gullæble over til dem. – Han grebte og redd rask af sted. – Næste dag havde Jernhans givet ham en hvid rostning – Og en skimmel. – Han greb er der eblet – Og redd øjeblikligt derfra. – Nu blev kongen vred. – Han skal fremstille sig for mig – Og sige, hvem han er, – Sager han, og befalede, – At når ridderen næste dag var redd derfra, – Skulle af hans folk sætte efter ham. – Og hvis han ikke godvilligt fulgte det med tilbage, – Brug magt. – Den tredje dag gav Jernhans kongens sønden – En sort rostning, – Og en ravens sort hest. – Og han greb også den dag, – At der er en skulle eblet, – Og redder sted. – Folkene sætte efter ham, – Og en af dem kom så nær ved ham, – At han såret ham i benet med spissen af sit svær. – Han unslapper ligevæld sine forfølger, – Men på én gang gjorde hesten så voldsomt et set, – At hjælpen faldt ned fra hans hoved, – Så de kunne se det gynne hår. – De redd sig tilbage, – Og fortalte det til kongen. – Næste dag gik kongedateren ned til gartneren, – Hvor hans dreng var hende. – Han arbejde og ude i haven, – Svarede han. – Den løgerlige fyr har været med til festen, – Og kom først hjem i Coaftes, – Og viste mine børn tre gullæbler, – Som han havde fået. – Kongen lød gartner drengen kalde op til sig, – Og han kom ind med hoven på. – Men kongedateren gik hen, – Og tog den af, – Så de gynne lokker faldt ned over skuldrene. – Æle forbav siddes, – Da de så hvor dejligt det var. – Er du den ridder, der har været med ved festen? – Hvad er det en forskellig rustning? – Og har grebet gullæblerne? – Spurte kongen. – Ja, svarede han. – Her er jeg, Æblerne. – Og hvis I vil have endnu flere beviser, – Kan I se, det så jeres folk gav mig, – Da de forfulgte mig. – Jeg er også den ridder, der sejerede over jeres fjender. – Du kan da ikke være nogen allmindelig gartner dreng, – Når du kan udføre, så denne helte gæren inder, – Sage kongen, – Hvem er din far? – Han er en mægtig konge, svarede prinsen, – Og guld og søl kan jeg få lige så meget af, som jeg vil. – Jeg er da meget en takskyldig, sage kongen, – Er der ikke noget, jeg kan gøre for dig? – Jo, svarede han, – Giv mig jeres datter til kone. – Han går lige til sæn, lov kongedateren, – Men jeg har for længe siden set på hans skyldende hår, – At han ikke var nogen gartner dreng, – Så gik hun hen og kysyde ham, – Der blev sendt bud til hans far og mor, – Som blev ud af sig selv af glæde, – For de havde opgivet alt håb, – Om at se deres kære søn igen, – Midt under bryllupsfesten, – Holdt musikken pludselig op med at spille, – Dørne åbnede, – Og en prægtig klæd konged tråd ind med sit følge, – Jeg er Jern Hans, sage han, – Jeg var for hekset til en vild mand, – Men du har frelst mig, – Derfor skal du også arve allemines skatte, – Slut på Jern Hans af Broderne Grim, – Inlæst af Kristoffer Hundstahl, – Lydbo.com 2009 – Den klove bundepige fra Broderne Grim's eventyr, – Det er en LibriVoxens bildning, – Alle LibriVoxens bildninger er offentlig eindom, – For yderligere information, – Eller for at melde dig som frivillig, – Besøg LibriVox.org – Den klove bundepige fra Broderne Grim's eventyr, – 1821, – Oversat af Carl Evald, – Inlæst af Kristoffer Hundstahl, – Lydbo.com 2009 – Der var en gang en fattig bunde, – Som slet ingen gjorde eget, – Og kun havde et ganske lille hus, – Vi vil bedde kongen om et stykke hede jord, – Sager han til sin eneste datter, – Da kongen hørte, hvor fattig de var, – Gav han dem et lille stykke græskang, – Det grevede de op, – Og ville sove lidt korn og lignende i det, – Da de var næsten færdige, – Fandt de i jorden en morta, – Er det puge og guld, – Det er best, vi giver kongen den, – Fordi han har været sig noget i, – Og gi' os denne jord, sager manden, – Men da do'n tyndes ikke om det, – Ti heller og stille, sager hun, – Vi har jo ingen stødder, – Og så skal vi også bare skaffe den, – Men han brød sig ikke om, hvad hun sagde, – Gik op med morta'n til kongen, – Og sagde, at de havde fundet den på hedden, – Og nu ville han gerne forære ham den, – Kongen spurgte, om de ikke havde fundet miger, – Og da bunden sagde nej, – Forlangte han, at de også skulle skaffe stødderen, – Bunden sagde, at den havde de ikke fundet, – Men det var som at tale for døde øren, – Han blev kastet i fængsel, – Og skulle tæde det, at han skaffe stødderen, – Ti enerne måtte være, – Det bringer ham vand og brød, – Det er jo den kost, man får i fængselet, – Og de hørte, at manden stadig ropte, – Hadde jeg bare fuldt min datters råd, – Hadde jeg dog bare gjort det, – De gik nu op til kongen, – Og sagde, at manden verken ville spise eller drikke, – Men hele tiden ropte, – Hadde jeg dog bare fuldt min datters råd, – Kongen befælde, at de skulle føre fangen for ham, – Og spurte, hvorfor han stadig ropte sådan, – Hun sagde, at jeg ikke skulle bringe morddøren, – For så skulle jeg nok også skaffe stødderen, – Svarde han. – Hvis I har sådan en klog datter, – Så lader hende komme herop, – Sager kongen. – Hun måtte nu op på slottet, – Og kongen sagde til hende, – At han ville prøve, – Om hun virkelig var så klog. – Han ville give hende en gode, – Og hvis hun kunne løse den, – Ville han gifte sig med hende. – Bundepin svarede, – At hun nok skulle gette den, – Og kongen sagde da, – Du skal komme til mig, – Ikke påklædt, – Og ikke nøgn, – Ikke ridende, – Ikke kørende, – Ikke på vejen, – Og heller ikke udenfor vejen. – Hvis du kan det, – Virg gifte mig med dig. – Hun klædte sig nu helt af, – Så hun ikke var påklædt, – Virg glede et stort fiske net helt om sig, – Så hun ikke var nøgn, – Lån det et esel, – Og band netted fast til det tale, – Så at det slæbte hende af sted, – Så værken red eller kørte hun. – Eselet måtte slæbe hende i hjulsporet, – Så hun kun rørte med den store tog ved jorden. – Så var hun ikke på vejen, – Og ikke udenfor vejen. – Da kongen så hende kom med således, – Så sagde han, at hun havde løst gåden rigtig. – Han slapp bunden fri, – Giftede sig med datteren, – Og gav hele styrelsen i hendes hånd. – Der gik nu nogle år. – En gang da kongen dro ud til parade, – Holdte der en hel del bønder, – Som havde været ud og sælget brænde, – Med deres vognet udenfor slottet. – For nogle af dem var der oxer, – For andre var der heste. – En af bønderne havde tre heste, – Og en af dem fødte et følg, – Og det løb hen og laser imellem to oxer, – Der var spændt foran vogn. – Bønderne stimlet sammen, – Og begyndte at skænde sig skrie op. – Bunden med oxerne ville behålle følg, – Og sagde, at hans dyr havde født det. – Men den anden sagde nej, – Hans hest havde fået det. – Og det var hans. – Kongen fik striden at vide, – Og dømte, at følg skulle blive der, – Hvor det havde ligget. – Og det blev således givet til den bunde, – At han havde ret til det. – Den anden gik grædende sin vej. – Han havde imellem tid hørt, – At dronningen var så mild og god, – Fordi hun selv var kommende af fatige folk, – Og han gik op og bad hende, – Og hun ikke ville hjælpe ham til at få sit følg igen. – Hvis du vil love mig ikke at sige, – At det er mig, der har hjulpet dig, – Så vil jeg gøre det, sagde hun. – I morgen tidligere, – Kongen drager på vaktparade, – Skal du stille dig midt på vejen, – Og tage et stort fiskegårn, – Som om du fisker, – Og får nettet fuldt af fiske, – Og ryster dem ud. – Hun sagde ham også, – Hvad han skulle svare, når Kongen talte til ham, – Og han stillede sig så næste dag, – Og fisket på det tørre land. – Kongen kom forbi, – Og da han så ham sind, – At han sin løber henfor, – Spørger, hvad den løgerlige mand bestilte. – Jeg i fisker, svarede bunden, – Løberens borde, – Hvordan han kunne fiske der, – Jeg kan lige så godt fiske på det tørre land, – Som to oxer kan få et følg, – Sager bunden. – Da løberen brugte dissvar til Kongen, – Kalte han på bunden og sagde, – At han straks skulle fortælle, – Hvem der havde lært ham det, – For det havde han ikke selv fundet på. – Men bunden ville ikke, – Og blev ved at påstå, – At det var hans egen idé. – Han blev så kastet på et stråknip, – Og de slog og pinte ham så længe, – Til han bekendte, at dronningen – Da kongen kom hjem, – Sager han til sin kone, – Hvorfor bedraver du mig? – Jeg vil ikke mere have dig til hus tro, – Gå hjem igen til din bundehytte. – Han gav hende dog lov til, – Som afskedsgave, – Og tagte det med sig som hun holdt mest af. – Ja, – Jeg vil gøre hvad du befaler, – Sager hun, – Og køstet ham til forvæld. – Hun lød hente en stærk sovedræk, – For at drække et afskedsbæer med ham, – Og kongen tog en ordentlig slurk, – Men hun kunne nippede lidt. – Han fald snart i en dyb søvn, – Og da hun så det, – Kaldte hun på en af tjenerene, – Svøbte kongen ind i dvitt lan, – Og byd tjenere en bæer ham ned i vognen. – Hun kørte sig hjem med ham, – Lære ham i sin seng, – Og så et helt døgn træk. – Da han vågnede, rejste han så op, – Så så om, – Uden at kunne begribe, hvor han var, – Og kaldte på sine tjenere, – Men der kom ingen, – Til sidst kom hans kone ind til ham og sagde, – Du har selv befaldet mig, – At tag det, jeg holdt mest af, – Med mig hjem. – Du var mig det kæreste i verden, – Derfor tog jeg dig. – Kongen fik tår i øjnene, – Vi vil altid blive sammen, – Så er han, – Og de ventede tilbage til slottet, – Og hvis de ikke er døde, – Lever de nu. – Slut på, den klovebundepige, – Fra Brødderne Grimseventyr, – Den kloge hans, – Fra Brødderne Grimseventyr, – Det der er en LibriVoxens-bildning, – Alle LibriVoxens-bildninger – Er offentlig egendom, – For yderligere information, – Eller for at melde dig som frivillig, – Besøg LibriVox.org, – Den kloge hans, – Fra Brødderne Grimseventyr, – 1821, – Oversat af Karl Ivald, – Inlæst af Kristoffer Hunstdal, – Lydbo.com 2009, – Hvor skal du hen hans, – Siger hans mor, – Til græde mor, svarer han, – Berder fornuftig dad hans, – Det skal jeg nok forvælde mor, – Forvæld hans, – Hans går hen til græde, – Goddag græde, sier han, – Goddag hans, – Har du noget godt med, – Ikke en smule, – Vil du ikke noget, – Græde gav ham en nol, – Forvæld græde, sager han, – Forvæld hans, – Hans stikker nolen i et hølless, – Og går hjem bag efter vognen, – God aften mor, – God aften hans, – Hvor har du været henne, – Hurs græde, – Hvad gav du henne, – Ingenting hun gav mig noget, – Hvad gav hun dig, – En nol, – Hvor har du den, – Den har jeg stokket i et hølless, – Det var dumt da der hans, – Du skulle have stokket den i ærmet, – Jeg skal gøre det bedre næste gang, – Hvor skal du hen hans, – Til græde mor, – Bør der nu få en uftig dag, – Det skal jeg nok forvælde mor, – Forvæld hans, – Hans går hen til græde, – Goddag græde, – Goddag hans, – Har du noget godt med, – Har du noget godt med, – Ikke gennem smule, – Giver du ikke noget, – Græde giver hans en kniv, – Forvæld græde, – Forvæld hans, – Hans tar kniven, – Stikker den i ærmet og går hjem, – God aften mor, – God aften hans, – Hvor har du været henne, – Hurs græde, – Hvad har du givet henne, – Ingenting hun har givet mig noget, – Hun har givet mig noget, – Hvad har hun givet dig, – En kniv, – Hvor har du den hans, – Den har jeg stukket i ærmet, – Det var dumt hans, – Du skulle have puttet den i lommen, – Jeg skal gøre det bedre næste gang, – Hvorhen hans, – Til græde mor, – Bør der nu få en uftig dag hans, – Det skal jeg nok forvælde mor, – Forvæld hans, – Hans går hen til græde, – God dag græde, – God dag hans, – Har du noget godt med, – Ikke gennem smule, – Giver du noget, – Græde giver hans et gedekid, – Forvæld græde, – Forvæld hans, – Hans bener benene sammen på geden – Og putter den i lommen, – Da han kommer hjem er den kvalet, – God aften mor, – God aften hans, – Hvor har du været henne, – Jeg har været hos græde, – Hvad har du givet henne, – Ingenting, – Hun har givet mig noget, – Hvad har hun givet dig, – En ged, – Hvor har du den hans, – Jeg har puttet den i lommen, – Det var dumt da jeg der hans, – Du skulle have bundet den i rep, – Jeg skal nok gøre det bedre næste gang, – Hvor skal du hen hans? – Til græde mor, – Bærer dig nu for en nuftig dag hans, – Det skal jeg nok for væld mor, – Forvæld hans, – Hans går hen til græde, – God dag græde, – God dag hans, – Har du noget godt med? – Ikke gen smule, – Giver du ikke noget? – Græde giver hans et stykke flæsk, – Forvæld græde, – Forvæld græde, – Forvæld hans, – Hans binder flæsket i tog, – Og trækker af stedet med det, – Hunne det kommer og edder det, – Hans kommer hjem med rabig hånden – Og ikke andet, – God aften mor, – God aften hans, – Hvor har du været henne? – Hos græde, – Hvad har du givet henne? – Ingenting, – Hun har givet mig noget, – Hvad har hun givet dig? – Et stykke flæsk, – Hvor har du det? – Jeg bandte i tog, – Og trækte hjem, – Men hunne udde, – Det var dumt hans, – Du skulle have taget det på hovedet, – Jeg skal nok gøre det bedre næste gang, – Hvor skal du hen hans? – Til græde mor, – Bør jeg dig nu fornuftig dag hans? – Det skal jeg nok, – Forvæld mor, – Forvæld hans, – Hans går hen til græde, – God dag græde, – God dag hans, – Har du noget godt med? – Ikke gennem smule, – Giver du ikke noget? – Græde giver hans en kalv, – Forvæld græde, – Forvæld hans, – Hans sætter kalven op på hovedet, – Og den skraber ham i ansigtet med fødderne. – God aften mor, – God aften hans, – Hvad har du været? – Hos græde, – Hvad har du givet hende? – Ingenting, – Hun har givet mig noget. – Hvad har hun givet dig? – En kalv. – Hvor har du den? – Jeg har taget den på hovedet, – Og den har krasset mig i ansigtet. – Det var dumt hans, – Du skulle have trukket den hjem – Og bundet den til hæggen. – Jeg skal gøre det bedre næste gang. – Hvor skal du hen, hans? – Til græde mor, – Bærer dig nu fornuftigt ad hans. – Det skal jeg nok, forvæld mor. – Hans går hen til græde, – God dag græde, – God dag hans, – Har du noget godt med? – Nej, ikke ens mul, – Giver du ikke noget? – Græde siger til hans, – Du kan få mig selv med. – Hans binder græde til tog – Og trækker hende hen til hæggen, – Og binder hende fast der. – Så går han hjem til sin mor. – God aften, mor. – God aften, hans. – Hvor har du været henne? – Hos græde. – Hvad har du givet henne? – Ingenting. – Jeg har fået henne selv med hjem. – Hvor har du henne? – Jeg har bundet henne til hæggen – Og lagt græs til henne. – Det var dumt, Hans. – Du skulle have taget hende med ind i stuen. – Hans går ud efter græde. – Græde er blevet vred, – River sig løs og løber sin vej, – Og bliver ikke hans brud denne gang. – Slut på. – Den kloge Hans er brødernegrem. – Den kloge Græde – Fra brødernegrems eventyr. – Det er der en LibriVoxenspildning. – Alle LibriVoxenspildninger er offentlig egendom. – For yderligere information. – Eller for at melde dig som frivillig. – Besøg LibriVox.org. – Den kloge Græde – Fra brødernegrems eventyr. – 1821 – Oversat af Carl Evald. – Inlist af Kristoffer Hunstal. – Lydbo.com – 2009 – Der var en gang en kockepige som hed Græde. – Hun havde sko med røde hele, – og når hun gik med den svansede hun rigtig af steder tænkte. – Jeg er dog en køndpige. – Når hun kom hjem, drak hun af bar og glæde en sluk vin, – og så fik hun også lyst til at spise, – og smagte så længe på meden til hun var med. – Kockepigen må da vide hvordan det smager, – tænkte hun. – En gang sagde hendes husbondt til hende. – I aften får vi fremmede. – Kan du stare to rigtig lækre hønts? – Det skal jeg nok svarede Græde. – Slagtede dem, skollede og plukkede dem, – og satte dem på spidet, – og hen imod aften stillede hun dem på elen for at stege dem. – De begyndte at blive brune og møre, – men den fremmede var endnu ikke kommet. – Hvis han ikke snart kommer må jeg tage dem af elen, – sagde Græde. – Men det er søn hvis det var ret meget længere, – før de bliver et, de er allersafdes nu. – Jeg vil løbe hende og hente ham, – sagde husbonden. – Snart han var gået flyttet Græde hønsene til side og tænkte, – man bliver varm og tørstige afstå så længe ved elen. – Gud må vide, hvornår de kommer hjem. – Jeg må ned i kælderen og have noget at drikke. – Så løb hun derned og fyldte et krus. – Skål Græde, sagde hun, og tog en ordentlig slurk. – Det er ikke sådan at holde op, – når man først er begyndt, sagde hun, og tog drav til. – Hun gik op igen, satte hønsen over elen, – småte smør på, og dreret dem rundt. – De lugte det lækkert, og Græde tænkte, – det er bedst at smage på dem, for at det ikke skal gå galt. – Strøj fingeren henover dem, og slikket på dem. – Hvor er de høns, der jo dejlige, tænkte hun? – Det er søn og skam, at de ikke skal spise straks. – Hun løb hen til vinduet, for at se, – om hendes husbond ikke kom med sin gest, – men der var ingen at se. – Den ene vinge brander jo, tænkte hun, – da hun kom hen til hønsen igen. – Det er meget bedre, at jeg spiser den. – Hun skar den af, og den smagte hende så godt, at hun tænkte, – det er bedst at jeg også tager den anden, – ellers kan man se, at der mangler noget. – Da hun havde spist den med, gik hun hen til vinduet, – for at se efter sin husbond, – men hun kunne ikke øjne ham. – Måske kommer de slet ikke, tænkte hun. – De kan jo være taget i et andet sted. – Frisk modgritte, tager en slurk vin, og spiser det hele. – Du er jo begyndt, og så får du ro. – Hvorfor skal man spille gudsgaver? – Hun løb ned i kælderen og tog noget vin, – og spiser så fornår den ene høne. – Da hendes husbond stadig ikke kom, så hun på den anden, – og tænkte, hvor den ene er, hvor den anden også værer. – De to hører sammen, hvad der passer for den ene, – passer også for den anden. – Når jeg får lidt mere at drikke, kan det vist ikke gøre vej noget. – Og da hun havde taget sig en ordentlig slurk vin, – glede også den anden høne ned. – Men hun sagde og spiste så godt, kom husbonden gode og ropte. – Skyn der lidt græde, nu kommer gæsten straks. – Nu skal jeg gøre i stand svaret græde. – Husbonden så imiddeltid efter, om bordet var dækket pent, – og gik så ud på gangen, og visede den store kniv, – som han ville skære hønsene for med. – Glede tid kom den fremmede, og bankede pent og høfligt på døren. – Græde løbter hen, og da hun så, hvem det var, lavede hun fingeren på munden og sagde, – Skyn jeg lidt at komme afsted, hvis min husbond forfat på jer er i ilefaren. – Han har kun indbudt jer for at skære begge ørene af jer. – Kan I høre han væser kniven? – Det kunne han jo nok høre, og løb ned af traben alt, hvad han kunne. – Det var ikke tabt bag en vogn, og løb graden ind til sin husbond og ropte. – Det er en net gæst, I har indbudt. – Hvad mener du, Græde? – Tænk bare, at jeg var på vej ind med hønsene, – og så snuppede han dem begge to og løb sin vej. – Det er ikke nok en nydelig opførsel, sagde manden, – ærgerlig, fordi han var gået glip af de dejlige høns. – Bare han i det mindste havde lavet mig beholde den ene, – så havde jeg da haft noget at spise. – Han ropte til gæsten, at han skulle vente, – men han lød, som om han ikke hørte det. – Så løb han efter ham, stadig med kniven i hånden og ropte. – Bare den ene, bare den ene! – Han mente, at han ville have den ene høne, – men den fremad troede, at han skulle af med sit ene øre, – og løb, som om han havde ild under fødderne, – får og slæb hele skinnet hjem med dem begge to. – Slut på, den klovegræde er brødende grim. – På rejse fra Grimseventyr. – Det er da en LibriVoxenspildning. – Alle LibriVoxenspildninger er offentlig egendom. – For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, – besøg LibriVox.org. – På rejse fra Grimseventyr. – 1821. – Oversat af Carl Evald. – Der var en gang en fattig kone, som havde éneste søn. – Han ville så gerne ud, men moderen sagde, – – Hvordan vil du bære dig af med at rejse? – Du kan jo ikke få en øre med. – Jeg skal nok klare mig, lille mor, svarede han. – Jeg siger bare hele tiden. – Ikke meget, ikke meget. – Han gik så, mens han ude og pørgeligt sagde, – Ikke meget, ikke meget. – En gang kom han forbi nogle fiskere, og sagde også, – God dag. – Ikke meget, ikke meget. – Hvad siger du knægt, sagde de, – Men da de træk deres gang op, var der ikke ret mange fisk i. – En af dem tog sin stok og prylede løs på drengen. – Hvad skal jeg da sige, spurte han. – Du skal sige, mange flere, mange flere, svarede fiskeren. – Han gik videre, og nogen tid efter kom han til en galle, – For de var erfærd med at hænge en stakkelsfyr. – God morgen, sagde drengen, mange flere, mange flere. – Hvad det du siger, din slemme knægt, ropte folk, – Tror du, verden er fuld af unne mennesker, – Er det ikke nok med den ene, og så fik han igen på puklen. – Hvad ved I da her, jeg skal sige, spurte drengen. – Du skal sige, Gud tryste den arme sjæl. – Han gik videre, og sagde hele tiden, – Gud tryste den arme sjæl, Gud tryste den arme sjæl. – Lidt efter kom han til en grøft, hvor der stod en rakker og flådede skinet af en hest. – God morgen, sagde drengen, Gud tryste den arme sjæl. – Hvad det du siger, din tossede knægt, skrev manden, – Og slog ham om ørende med sin slakterkniv, så han verken kunne høre eller se. – Hvad skal jeg da sige, spurte drengen. – Du skal sige, i grøften med de odsler. – Så gik han hen af vejen, og mummelede hele tiden, i grøften med de odsler. – Lidt efter kom der en vogn fuld af folk forbi, og han sagde, Gud dag, i grøften med de odsler. – I det samme rullede vogn ned i grøften, og kusken greb sin pisk, – Og prøvelød løs på drengen af alle kræfter. – Så hænkede han hjem til sin mor igen, og dro aldrig mere på rejse. – Sluttbog på rejse, er brødende grim. – Enlæst af Kristoffer Hundstahl, lydbog.com 2009. – Livetiden, fortælling fra Grimts eventyr. – Det er en LibriVoxens bildning. – Alle LibriVoxens bildninger er offentlig egendom. – For yderligere information. – Eller for at melde dig som frivillig. – Besøg LibriVox.org – Livetiden, fortælling fra Grimts eventyr. – 1821. – Oversat af Carl Ivald. – Da Gud havde skabt verden, og ville bestemme, hvor længe alle skæbninger skulle leve, – Kom æ, slød og spurte. – Hvor længe skal jeg leve? – 30 år svarede Gud. – Synes du det er passende? – Det var lovelig længe her, svarede æslet. – Husk, hvor besværligt jeg har det. – Fra morgen til aften må jeg bære de tungeste byrter. – Slæbe korn til møllen, for at andre kan få brød og spise. – Og jeg kender ingen anden opmundring end slag og spark. – Lad mig slæbe for noget af den lange tid. – Gud forbarmede sig over det, og eftergav det 18 år. – æslet gik glad bort, og lidt efter komhunden. – Hvor længe vil du leve, svarede Gud. – æslet synes, at 30 år er for meget. – Vil du være tilfreds med det? – Er det virkelig din mening, svarede hunden. – Tænk på, hvor meget jeg må løbe. – Det kan mine potere ikke holde til. – Og når jeg først mister mine stemme, så jeg ikke kan gø, – og har tatt mine tænder, så er der jo ikke andet for mig at gøre, – end at løbe fra den ene krog til den anden og knurre. – Gud kunne ene se, at den havde ret, og eftergav den 12 år. – Da den var gode kom aben. – Du vil vel nok leve i 30 år, sagde herren. – Du behøver jo ikke at arbejde som æslet, og hunden, – og er altid i godt humør. – Ja, så den set her, svarede aben. – Men det er helt anderledes. – Selv når det regner ned med bovidet grød, har jeg ingen sker at spise med. – Jeg skal altid være lystig, og sker ansigter for at få folk til at læ. – Og når de så rækker mig et æble, og jeg bidrer i det, er det så surt, – at jeg må spøtte det ud igen. – Der er som en ofte såv gennem bag en lystig maske. – Nej, jeg kan ikke holde det ud så længe. – Så eftergav Gud den 10 år. – Til sidst kom mennesket, glad og sund, – og bad herren bestemme, hvor længe det skulle leve. – 30 år, sagde herren, er det nok? – Hvor er det dog kort, ropte mennesket? – Når jeg har bygget mit eget hus, og idlen brander i min egen arne, – og de træer jeg har plantet bære blomster og frugt, – og jeg først rigtig skal til at fryde mig ved livet, så skal jeg dø. – Og her, gi mig dog et længere liv. – Så vil jeg lægge de 18 år, til jeg tog fra æslet, sagde herren. – Jamen det er ikke nok, sagde mennesket. – Så skal du også få de 12 år, jeg tog fra hunden? – Det er jeg lige vel ikke nok. – Ja, ja, så skal du få de 10 år, jeg tog fra Apen, – men mere får du ikke. – Så måtte mennesket misfornåd gå sin vej. – Mennesket lever altså 90-20 år, de første 30 år hans egne. – De går hurtigt, og han er glad og munder, går lystig til sit arbejde – og fryder sig ved livet. – Så kommer æslet 18 år. – Han må bære den ene byrste tungere end den anden. – Slæbe på det korn som nære og andre, og slag at sparke hans eneste løn. – Så kommer hundens 12 år. – Da ligger han i en grov og knor, og har ingen ting at bide med. – Og når den tid er gået, kommer til syvende og sidste Apenst 10 år. – Så er hans forstandsvægget, og han bærer sig toblittad, så børnne leer af ham. – Slut på livetiden. – Fra broderne Grimseventyr, indlæs der Kristoffer Hundstal.