 Вітаю. Отже, мене звуть Ілля Заболотний. Я очолюю Україні немедрінця артфанд. І сьогодні моя презентація, як ви бачите на слайді, називається «Виживати через розвиток Україні немедрінця артфанд». Досвід 9 місяців і 9 днів, бо насправді саме сьогодні 282 день від початку повинномасштабного вторгнення. І це нове таке літочислення, обов'єдношення з часом. Воно є ключовим і для мене, яке це обговорювали і спікери 1-го дня, 2-го дня. Оскільки на цьому слайді, наприклад, це такий трошки інтимна статистика, це мій сліптрекер спортивний годинників. Остання «Спокійна ніч». Ранок 24 лютого, як ви бачите, вона закінчилась у 5 ранку 8 хвилин. І взагалі, для мене перше спогод, перше, що я згадую, 24 число. Це коли там були далекі вибухи, і в певний момент, десь 6 ранку я вийшов на балкон в центрі Києва. Я почув такий дуже дивний, абсурдний звук такого легенького дощу, що англійською можуть називати, як дризл. Коли знаєте, коли такий маленький, нерівний дощ, він депо такій металевій, металевих поверхнях, але я подивився, нікого дощу не було. Це і звук, це був звук, ну, буквально кажучи майже там десятків коліщаток, коліс від валіз різних розмірів, форматів. І це було той момент, коли просто було видно, як люди в такому шоці виїжджали і евакуювались з Києва. І ця фотографія також не подалі, де я живу, це 25 люте, тобто це другий ранок. І це для мене також важливий такий, чому я показую цей слайд, важливий, бо він показує для мене, що я щитав як зміну реальності, оця пустота, якби в центрі Києва. Оцей момент, коли ти розумієш на рівні шкіри, що звичайний час, звичайна робота колективного договору суспільства, воно під великим питанням. Ти не знаєш, чи ще працює поліція чи ні, чи відкритіться, воно кажучи сіль по магазин чи ні, чи якщо тобі не дай Бог, буде потрібно викликати швидку, чи взагалі підіймуть слухавку на тому кінці провода. І це той момент, коли, в принципі, новійна повномасштабне вторгнення, воно дуже чітко проявлює, що важлива, що ні, що справжнє, що ні. І майже кожен з українців, напевно, для себе або аргументовано, або підсвідомо, він задав це питання, що робити, як допомагати. І після перших таких звичайних, напевно, знайомих для всіх абсолютно дій, коли ти дзвониш, питаєш рідним, близьким чи все окей, і такі базові безпекові аспекти. Ти розумієш, в чому саме ти можеш бути корисним. І для мене це відповідь, як тут на слайді, що у мене, коли нічого не відомо, коли все підвішено, треба робити те, що ти вмієш найкраща, якщо ти можеш на себе взяти цю відповідальність. І, ну, звичайно, як ми знаємо, Україна загалом вибрала з першого, я би сказав, хвилини, цей вибір спротиву, боротьби. І в цьому аспекті мені дуже подобається оця думка, яка зараз активно артикулюють і підсвічують, що Україна не є жертвою в цій війні і в цьому конфлікті. Україна зробила свій вибір захищатися. Вибір захищатися навіть не стільки за територію, скільки за цінності. За цінності свободи, незалежності. І в цьому кадрі, ви бачите, роботи двох українських мисткинь, кіндеральбом, такий ніжний акварельний малюнок, де є дуже знайомий, напевно, сюжет, на рівні відчуття. Ось цієї холодної воєнної машини, і буквально, яку тілами зупиняють українці, і в цьому аспекті там, як такий тут жіночий навіть спротив. І Катя Лісовенко, це робота, яка була намалювана 22 лютого, як такий омаш Делакура, і як такий майже передпік відчуття, передчуття, що буде наступним. І отже, повертаючися до того аспекту, робити те, що ти вмієш найкраще, ми вирішили створити Україні на мерженці «Артфанд». Ми, це геомузей сечасного мистецтва, і фонд був створений разом з партнерами, це Медія Заборона, галерея Naked Room, яку тут представляла Марія Линько вчора, або позавчора, вже не пам'ятаю, та мистецький арсенал. Знову ж такий важливий аспект, що під час війни, я на особисто вважаю, що неможливо почати щось нове, що для тебе не є справжнім, що для тебе є імітацію, і тут дуже чітко прислідковується, війна дуже чітко показує, що є важливим для кого, їх то насправді чим займався. І в цьому аспекті для нас створення фонду воно було у фарватері екосистемного підходу геомузей сечасного мистецтва, яке працює з культурної спільноту. І взагалі як така мета, мета гео – це створення державного музею сечасного мистецтва, і така як парадоксальна думка перших днів, для нас була в тому, що наша мета – це створення музею сечасного мистецтва. Але якщо зараз через війну ми втратимо наших художників, художниць, культурних працівників і працівниць, яка мета, для чого це взагалі музей буде, ми маємо їх зберегти і допомогти їм. І сама через це ми так рішейп нашу місію, ми відчули, що як направда також багато дуже людей в культурній сфері відчули, що це війнає екзистенційною, що знищення української культури, незалежності, українського голосу воно є в одному з якби одніх з важливих цілей, такої імперської, воєнної і гуманітарної, на жаль, машини росії. І для нас було супер, для нас мета, що ні в якому разі не дати, не створити, щоб ціль росії в тому, щоб українська культура замовкла, щоб був ця культура від сутності, яка і так дуже часто супроводжує Україну протягом тривалого історичного часу, щоб вона не справдила, щоб культурний голос України звучав, він був відчутний і він резонував. Тому ми створили фонд, який насправді, ну наше така конкурентна, я би сказав, чому у нас це вдалося, бо ми швидкі, ми гночки і ми прозорі. І цей той момент, це і напевно єдиний, єдиний такий тріум вірад характеристики, який дозволив дуже швидко бути з потрібним інструментаріем, в потрібному місці, в потрібний час для культурної спільноти. І ми створили фонд, який з однієї сторони фандрейзів кошти, тобто збрав кошти, а з інші сторони ми створили дуже прості три приоритети, за якими ми допомагали культурній сфері. Перший приоритет, як ви бачите, це потреби виживання, коли ми безпосередньо дуже швидко видавали кошти індивідуальним митцям, мисткиням, культурними працівниками, працівницям. Тут також дуже важливо, що ми спеціально не робили ніяких секторальних лімітів, що ми не працюємо з театрами, бо для нас ми максимально широко відкривали це поле підтримки. І цей приоритет – це безпосередньо людям, яким було дуже швидко потрібні кошти для того, щоб трошки полегшити свою ситуацію, яка була пов'язана безпосередньо з небезпекою для життя. В цьому ж аспекті, але якби таким другим фоном було те, що ми підтримували людей, які вирішили залишитись там, де вони є, для того, щоб захищати культурну спадщину. І тут знову ж таки підкультурною спадщиною ми доволі широко трактували, це могло бути як, умовно кажучи, музейні працівники, так і люди, які наглядали за якимось, наприклад, важливим будинком для історії, або об'єктом і так далі. І наш те, що тут стоїть, як другий пріоритет, це пріоритет розвитку. Він, насправді, до нього ми змогли добратися лише на 3-му місяці, але ми розуміли, з самого початку, що він був дуже важливий, нам його, як прописати, що незважаючи на війну, культурний розвиток не може запинятись, що навпаки наший, напевно, єдиний шанс на перемогу в цій війні в такому глобальному сенсі, яко чоро казала Олена Червоник, це усвідомити, що культура є важливою частиною національної безпеки. Це стратегічний галузь, яку ми маємо підтримувати і розвивати. Тут декілька цифр, це наш репорт, нам зараз ми 9-й місяць працюємо, це репорт за 7 місяців. Приблизно фандреїзм біля мільйону гривень на місяць через индивідуальні донейшени, як ви бачите, мінімальний донейшен у нас 10 гривень, я дуже сподіваю, що це був хтось тестував, чи проходять кошти і максимальний – це 144 тисячі гривень, але приблизно ми бачимо, що люди нас підтримують, приблизний донейшен – це 100 євро. За 7 місяців ми підтримали, надали допомогу 692 допомоги, умовно кажучи, ми підтримуємо майже кожний третій запит, який до нас надходить, і максимальна підтримка у нас 25 тисяч гривень, як одним траншем ми видаємо. Знову ж таки цифри, цифри, цифри, але дуже важливо, що ключовим елементом системи, яку ми підтримуємо, – це є люди, які формують екосистему культуру в Україні. І тому на наші інстаграм-сторінці, ці обличчя – це саме ті культурні актори, деякі, яких тут дуже добре, я думаю, вам відомі, яких ми підтримуємо. Але парадоксальний аспект в тому, що створивший фонд, ми вже на третій місяць зрозуміли, що лише жити в такому авральному режимі емергінції і виживання неможливо. Можна вигуряти, зайти з розуму і потрібно, якби це парадоксально не звучало і для деяких українців, а особливо для майже всіх партнерів за кордоном, ми маємо закладувати довгі програми, програми розвитку. І це для нас освідломлення прийшло в момент, коли Лейд Лейд був відхід російської армії спід Києва. І для нас, такий першим, як Лафтяку, це співпраця з фондом Энді Ворхела в Нью-Йорку, які не дали нам грант і ми змогли для 25 українських художників, художниць та культурних професіоналів створити трьохмісячну стипенті. І це вже дало, хоча б невеликій, але такий горизон, коли людина могла відчути певну безпеку від не тільки думати про виживання, але, в принципі, намагатися вже перелащовувати свою оптику на розвиток, на той момент, як в цей момент історичний можна бути максимально корисними і потрібними. Такий, якби, секунда гумору, що в нас був такий доволі спонтанний звінок перший з фондом Энді Ворхела, і коли ми до нього так готувались, там прилаштовувались, ми думали, чи назвати, сказати, що це Энді Ворхел, Андрій Варгола, є безпосередньо таке дуже родинна, можна кажучи, близькість до України. Я бачу, що мені показать 5-5 хвилин залишилось, але ви рішили не говорити, потім пройшов звінок і вже в кінці дзвінка, коли ми відчули таку, як би, кемістрі між нами. Фонд в Энді Ворхела сказав, насправді, ми до вас звернулись, ви першою організацією не з США, яку ми підтримуємо, тому що ми зрозуміли, що Енді Ворхел, Андрій Варгола, ми не може бути острень. Тут я дуже так прискорюсь, це наші стипендіати, тут також важливий момент карколомності долі, бо то Леся Трофіменко, коли зайшла до нас стипендіатку і для неї було таке питання, якби виживання, але потім після першого місяць вона отримала замовлення від Діор і передала свою стипендію Лері Полянськіві, такі, як б, солідарність в середині стипендіальної програми. З музикою, також, з ініціативи «Интеракт» ми підтримуємо музикантів-драматургів. Спісфорарт-фондейшн ми створили таку стипенню для людей слова, також всі герої знайомі для аудиторії «Офлайн» і «Онлайн». Спрінслаос фандом також ми, я думаю, відкоркували, мовно кажучи, цю традицію виставок без світла. Це фотографія з виставки фотографів з Миколаєва «Мі Фарт» в галерії «Димчук», яка була нещодавно. Зараз ми відкрили новий стипендіат, новий груп стипендіатів, 25 стипендіатів з фондом відродження. Також, як ГМСМ, ми працюємо з ЮНЕСКО. У нас був «Опенкол», який буквально за 10 днів зібрав 93 заявки на загально суму 1,5 мільйони доларів, хоча наша програма була засією бюрократичною, бюрократичною моментом оформлення договорів з ЮНЕСКО був лише 100 тисяч доларів, тобто відчуття, яка потреба в культурному секторі є і що саме могли зробити. Але ми підтримали 7 проєктів, три з яких я буть тут відмітив. Через брак часу можу лише сказати, напевно, скажу про Артку Земен, те, що Ліна Романуха казала про резиденції, що одні з них не багатьох резиденцій, що працюють в Україні, ми от підтримали їхній вийзд в Артку Земен, де вони створили матеріали для майбутньої виставки про Харків і знову ж таки країни. Ну і останні скажу, тут я чекаю, коли Настя мені покаже, вже показає закінчувати, окей, скажу, одну хвилину ще вкраду в Іри, або дві. Найголовніший такий довгий проєкт ГМСМ, це World Time Art Archive, коли ми з 24-го числа збираємо мистецтво, яке творять наші митці з початку повномасштабного вторгнення, які одразу викладають онлайн. Ми вважаємо, що це дуже важливо, обоскільки це, якби, history in the making і що це ті роботи, які мають залишитись в паблік домині України, вони не мають зникнути. Тому ми почали їх зберігати з початку як онлайн-діджитал колекція, але зараз у нас вже є за допомогою донорів перша закупка, ми купили 59 робіт фізичних, і це, якби, є дуже важливим аспектом. Це декілька такі слайди з цих робіт. Також ми показували їх в Венеції в форматі 5 Україна, як казала про це. Машу Ленько, це дуже важливий був, також момент солідарності і показу. І я так дуже до цього слайду би сказав, я на ньому і завершу, що декілька років тому був Венеційська біоналі з назвою «May you leave interesting times», але напевно, так, досвіду дуже багатьох спікерів та спікерок минулих нів, багато хто з українців або зловнішньо, або внутрішньо почувається, як чи дівчинка, як це жити в цей історичній часи. Це непросто, це нелінійно, і це в певному сенсі unpredictable. Ми не знаємо, насправді, що буде через годину, але мені здається, що лише з такою, якщо вдасться тримати, це відчуття цього важливості часу, в якому ми живемо відповідальності, які насправді, я думаю, не просто так саме вирішуються в Україні. Зараз така, з мого полюда глобальної сітки, як буде далі світ жити, мені здається, що, не злажаючи, якби це не було складно, але дуже потрібно тримати цю, якби стратегічну візійну рамку, заради чого ми це робимо, заради яких цінності ми це робимо, цінностей, свободи і незалежності. І якщо комусь цікаво, ось QR-код нашого інстаграму фонду, долучайтесь, слідкуйте. Дуже вам дякую і передаю слово Ірі.