 Doncs mira, el projecte del Teclat Click surgeix en un grup de robòtica que es diu el Sant Parenx. I el projecte comença el 2015-2014, quan competíem en la competició de fers legolíc, que és una competició de Lego, de robòtica internacional, on el lema de la competició d'aquell any era l'ensenyament dels nens. I amb el grup de Sant Parenx vam decidir com que l'any anterior el meu germà va ser diagnosticat amb d'IPG, que és un càncer celebrat terminal, vam decidir crear un any per ajudar els nens com el Martí, el meu germà, a poder-se comunicar amb el seu món exterior i poder accedir a eines d'educació a l'escola o poder-se relacionar amb els seus amics i poder fer totes aquestes coses que el Martí no podia fer i tenia tanta dificultat per fer. Aquest projecte va començar el 2015. Del 2015 al 2016 vam estar amb el Sant Parenx treballant molt i molt i molt i vam crear el prototip amb peces de Lego. Aquest prototip ens va portar a la final estatal, que vam quedar segons, i després ens va portar al Mundial. I un cop va acabar tot això, el projecte va quedar una mica penjat. Però al cap de 4 o 5 anys que jo vaig entrar a Batxillerat, jo vaig pensar que aquest projecte no es pot quedar aquí. No es pot quedar aquí parat, no es pot morir aquí. A mi realment m'agradaria molt que aquesta cosa tan meravellosa, que vam crear amb el Sant Parenx, tirés endavant i els nens del món poguéssim fer-la servir. I vaig decidir, com a treball de recerca, agafar aquest projecte i dir que l'acabarem. O farem un pas més en el seu recorregut. I un cop dintre el treball de recerca, vaig crear el prototip amb 3D, amb una impressió de 3D, que va guanyar un parell de premis de treball de recerca. I dintre d'aquests premis un dia em va riure un mail del que havia fet el meu jurat de treball de recerca, que era un doctor de l'Hospital Sant Joan de Déu. Dian Escolta-Ricard, m'agradaria molt des de Sant Joan de Déu, poder tirar aquest projecte un pas més endavant. Jo vam dir, si vols, podem col·laborar amb la Fundació SIM de l'OPC i el Departament de Recerca i Investigació de Sant Joan de Déu i crear un prototip que pugui improvar els nens de l'Hospital. I ara mateix està aquest prototip acabat i estem intentant començar un tèsting amb els nens de l'Hospital. Si actualment passem un parell de temes legals, perquè ara estem treballant amb l'equip legal, però a sobre, paral·lelament, que és el que t'explicava ara, estem intentant començar aquesta fase de proves amb nens reals a l'Hospital per veure quins fallos té, però quines coses bones té i què es pot millorar, què es pot reforçar, de quina forma ajuda en els nens i... Bueno, sí, més o menys això. Sí, bueno, vaig començar amb el grup de Sant Parenx, després el treball de Recerca va passar a ser un projecte individual, només jo vaig agafar el prototip i ara mateix el prototip no considero que sigui un projecte individual, sinó que hi ha un equip de Sant Joan de Déu que m'està ajudant, perquè l'equip, sobretot el de la Fundació SIM, crec que vam fer un treball excepcional amb l'últim prototip i no només l'equip de la Fundació SIM, sinó l'equip de Recerca de Sant Joan de Déu. Primer de tot perquè va sorgir l'oportunitat, perquè vaig donar un oportunitat molt clar, i vaig dir, tinc una oportunitat molt clar i molt bona de poder dedicar molt temps a un projecte que realment m'ompliria molt, que seria un bon projecte, sinó que a mi personalment m'ompliria molt, i segon que no podia deixar una cosa tan bona que m'havien creat perquè era un grup de nens. Realment aquest projecte va ser creat per un grup de nens, perquè jo me'n recordo que feia segon d'això quan ho vam crear, tenia 14 anys, 13 anys, i els meus companys tenien 15. I una cosa tan maca i tan bona, que era una cosa tan simple, i tan bona i tan útil, deixar-ho a l'oblit no em semblava bé. I vaig dir, realment ho ha de fer, perquè no només podria ajudar els nens que tenien la malaltia com el Martí, que sinó que també pot ajudar molt altra gent, perquè és un any que et permet, per moltes disabilitats que tinguis, accedir al món i poder-te comunicar. Bàsicament el teclat consta dues parts, l'aplicació i el teclat en sí. Primer t'explicaré una mica per què és aquest teclat. Aquest teclat és perquè amb el DIPG, que és el càncer que va tenir Martí, el DIPG el que et fa és estar a un punt del cervell que no t'afecta la part cognitiva sinó la part física, i gradualment et va traient tots els sentits i tota la mobilitat. Després, amb això, el que fa és que no et permeti adaptar-te a cap sistema de comunicació actual. Per exemple, l'iTracking de l'Steven Hawking, per aprendre-la a fer servir, potser t'heries dos anys, i amb un nen dos i mig, o un any i un nen dos i mig. I aquesta malaltia té un curs d'un any. O, per exemple, les tarjetes, normalment hi ha una cosa que són com unes tarjetes amb pictogrames, acaba com que la malaltia comença bé, pocava malament, acaba sent com un nici ni no et permet anar gaire ràpid, no et permet comunicar-te gaire bé, i el nen s'acaba frustrant molt, perquè realment parlar és la teva identitat. Aquest teclat el que permet és fer-lo servir de manera molt fàcil i molt simple, apretar una tecla grossa, que té un feedback cap al nen, que s'ha apretat el clic i que estàs comunicant el que vols. I després, com funciona aquest teclat? Jo diria que la principal part d'aquest teclat és l'aplicació, que l'aplicació la vam crear al Sant Parencs mateix i el que fa és tenir una sèrie de pictogrames i lletres i una sèrie de text posicionats a la pantalla, de tal manera que a cada posició sempre hi ha un color i sempre hi ha un icon. I aquest color i aquest icon, que per exemple estaria, si hi ha 10 icones, una fila de 5 a dalt i una fila de 5 a baix, l'icona groga està al mig, el teclat té 10 botons i el botó groc està al mig. Per tant, quan tu apretes el botó groc, un botó gros que et permet, encara que et tremolis, encara que no t'hi veig bé, que apretes tu veus un color groc i apretes un color groc, a la que apretes el color groc, s'apreta l'icona de color groc a la web. I tu vas passant de pantalla en pantalla, cada cop que apretes un icon, i vas creant un missatge que es van registrant i al final apretes el teclat mateix, una tecla d'alerta, que fa una senyal sonora i alerta el teu voltant. Doncs, un cop acabat el batxellera et vaig entrar a la doble, que es diu el Bachelor's Degree in Industrial Technologies and Economic Analysis, que el que fas és estudiar en giri industrial a l'EdSafe, de l'OPC, i et dona una menció en economia a l'OPF. I això de la manera que funciona és, a l'OPC fas la carrera de giri industrial, però la fas diguéssim més ràpid. Agafes, i per exemple, si tens química U i química 2, acaba estrenant les cosetes que creuen que no faràs servir gaire el llarg de la teva vida, comprimeixes la assignatura i fas química U. I el comprimir signatures durant tot el curs et queden uns creïts lliures. Doncs, a tots els creïts que et queden lliures i tots els creïts que t'han sobrat perquè has fet les altres coses més ràpid, més intensament, i vas ficant assignatures d'economia a l'OPF. I així es compagina en aquestes dues universitats. Perquè jo, des de petit, sabia que era de números. Jo sempre havia volgut fer una enginyeria i el meu pare és enginyer industrial. I vaig sortir amb bona nota de cel·le i, quan surts amb bona nota de cel·le, admires enginyers especials, però no m'acabaven de fer el pes. Perquè jo sempre havia tingut una especial a grad pels negocis i pels números i per l'economia. I de cop, de fet, va ser el saló d'ensenyament que estava caminant pel saló d'ensenyament i vaig a una parada que deia que era un home d'una carrera molt rària. I vaig dir, què és aquesta carrera? I vaig anar allà i em van començar a explicar que era aquesta carrera i vaig quedar al·lucinat perquè és que és perfecte per mi. Em plant, m'encanta, jo hagués entrat, si no, enginyer industrial, seguríssim. I vaig dir, no només és enginyer industrial, sinó que et dona una part econòmica molt important i a sobre és en anglès, que ja és com alcohol molt. Està molt bé. I estic molt content. La possibilitat, amb aquest edat de l'anglès, primer de tot, crec que l'anglès acaba sent l'última de les teves preocupacions, sobretot a LedSafe, perquè enginyer industrial té fama de ser una carrera bastant, bastant difícil. I, segon, alguna signature que no pensava que arribaria a fer mai perquè al principi generalitzes una mica i fas una mica massa de teoria per entrar a signatures mecànica de fluïts o aerodinàmica, et comences a fer signatures que veus, per exemple, la Fórmula 1, ja soc molt fan de la Fórmula 1, i quan comences a veure coses que es poden aplicar a la vida real, que les estàs fent tu, que les estàs estudiant tu, em fascina. Sí, de manera que m'han senyat a mirar les coses tècnicament i organitzar-me projectes i mirar com diferents aspectes del projecte, i clar, és molt bo perquè no només m'ha ensenyat a mirar aspectes tècnics de fer el prototip, sinó que la para econòmica m'ha ajudat a dir, no sé si veure si aquest projecte és viable econòmicament, per què algú podria invertir en aquest projecte, per què no, i crec que és una relació completament directa. Espero que no sigui gaire allunyat, però espero que quan haguem fet les proves podem treure encara una millor versió d'aquest prototip i anar-lo millorant mica en mica fins que arribi un producte final i fer-lo a Open Source, que sí que tothom puc accedir a aquest prototip i poder ajudar com més persones millor. Bé, els meus companys de l'Uni hem començat algun projecte així, a part, vam començar un canal de YouTube, i de cotxes, no era gran cosa, però ens ho passàvem bé, i algo d'informàtica. He trobat una gran passió per informàtica, dissenyar webs, aplicacions, xules... Primer tot, una satisfacció pròpia, un creixement personal, perquè m'he trobat amb adversitats que no m'esperava, però depèn de què dius, no t'esperaves trobar i et frustres molt, i em frustrava a mi mateix, i al final deia que arribarem de sortir d'aquesta d'alguna manera. Per tant, superació personal, i... i saber treballar aquí i estar content de treballar amb altres persones i admirar altres persones, perquè realment hi ha gent molt bona a la seva feina, i haver pogut treballar amb depèn d'aquí, realment estic molt content d'haver-ne après. Perquè, des del principi, amb el Sant Parenx, el projecte, l'idea del projecte era que sigui sense ànims de lucre. M'haien tingut cap intenció de lucrar-nos, i sempre havíem dit que qualsevol... qualsevol... benefici que es fes amb aquest projecte aniria directament a la Fundació Sant Joan de Déu. I, a banda d'això, jo m'agradaria molt que com més persones poguéssim accedir a aquest aclat millor, tant no sé, però m'agradaria molt poder, amb l'hospital, arribar a que com més gent possible pogués tocar aquest aclat millor.