 Laičplēsis. Ceturtēs ciedājums. Šis ir LibriVox iereksts. Visi LibriVox ierekst ir brīvinu autortiesībām. Leuzinātu vairāk vai piedalītos. Lūdzu apmeklējiet LibriVox.org. Laičplēsis. Sargstīs Andres Pompurs. Ceturtēs ciedājums pirma dēļa. Kaupo pie svētajā tēva romā, rīgas dipināšana, laimdota nonnu klosterī, koknešu un laimdotas beikšana iz klostera. Laičplēsis ziemelju jūrā, ziemelja meita, sumpurni, zemesmāla, dimanta kalnici, aburta jūras salam. Romā, lielā vecā romā, svētais tevs, kur dzīvoja, tur priekši svētas māras zemes krustakaros izsauca. Svētais tevs par māras zemi, novēlēja Baltiju. Proņa niekiem grēci, niekiem visus grēkus atlaida, tos par māras vieti niekiem Baltijāša iecēla. Laitiet tur par kuģiem brauktu, karotu pret pagāniem. Zemē mūra pilis cautu, apsargātu priesterus. Pietai cāsta darīja pulka, tādu laimis rīcaru, kuriem pašiem nebija zemes, bet pazemic laidoj, visus cēļos jūras malas nedrošustie darīja. Šodien savā pētra pilī, svētais tevs tos pieņēm. Cēla viņiem karavadus, deva līdzi bīskapus. Beidzot viņam priekšā laida, divus vīrus sevišķi, dītri hī un kaupu abus, nākušus no Baltīvs. Svētais tevs tevstiem lepne ļāva, bučot savu stupeles, īpaši ir kaupu mīļa, tas caur tulkiem runāja. Vai cāja par viņa zemi un par ļaudīm Baltijā. Prasīvē viņa gribot pieņemt Kristus ticību, kura mācot, ka par brāļiem, jāturu viss cilvēki. Tādēļ arī šiem, kā brāļiem, nākuoties tie labumi, ko viņš tagad šeitand radzūt, un koricējus cēļodams. Bet tas visu vamozums asot pret tolājumi mužīko, kuru ticīgi piec nāves, paradīzai baudīšot. Kaupu apmousis bija tiešām, radzēdams tos grazinumus, kuri pētra pilī romā, tam priekš atcīm stādījās. Vāji likās viņa dievi, viņa tēvu cienāmie, pret to dievu, kas šeitautām piešķir tādu laimību. Tādēja tas ar neiespēja pretoties šais požībai, absolīmājās nākuot Kristīties ar savējiem. Bruņi nieku kārtā cēlas vētais tēvsto žēļīgi, likā kāupam kroninēsāt, ziemēļ zvāiksnas septiņas. Deva viņam vēl daudz citas, redtas, dārgas, dāvanas. Darīja to pazīstam, bruni niekiem bīskapiem, kuru pulkā tagad tik arī kāupu pieskaitīts. Un norūmas svētā tēvu, da būjuši svētību, devās visi līdz ar kāupu atpakaļus bautīju. Jaunakļi, kas līdzņemti, kāupam bijus vādzim, tik, ka atstāti pie mūkiem klosteros delmā cības. Vienas no viņiem vēlā Slavans bija Latviju õndriķis. Zietuns atkal nācis bija, zemi tērpa zaļumā, visu daba atzīvojās radītāju Slavēja. Cilvēki vien nevīžoj atcis pat celt lūkoties, ka šo zemi jauku dara, ka šai dabā rīkojies. Viņiem bija citag riba, citas kaislas kārības, dīkāt dzīvot rītum plītēt, citus spiestum kalpinēta. Rīdzņi grīvā daugav malā, simtiem ļaudes strādāju, citā, rakka, citā, kāla, cēla jaunu pilsētu. Cietināja to ar valņiem vidūdomu būvēja, vēl vēl ves stabus, tumšus gaņuģus, viņai apkārt mūrēja. Pilsētu pie rīdzņu uppes, rīgu arī nosāca. Rīgas domus, tumšos mūros, bīskapts alberts valdīja. Priesterus un broņi niekostas pazemēm sūtīja. Mācīt, kristīt, laupīt, nokauti, viņi visu rie sāka. Divas pirmās pilis cēla, ekšķeli un salspili. Bailas priezmas visu zemi pārņēma pie daugavas. Ļaudes atzina par vēlu, ka tie bija pievilti. Visiem svišiem uzbrocējiem rīgā bija patversma. Ļaudes rīgas vārdu minuot, nosku mūši izsautsās. Rīga cik tu izlējusi mūsu brāļu asinis. Rīga cik tu izspiedusi vaimanas un aseras. Rīga cik tu postējusi mūsu druvas sējumos. Rīga cik tu dedzinājis mūsu mājas paspārnis. Rīga cik tu apēdusi mūsu majas astīrējas. Rīga cik tu izdērusi mūsu mijažu miestiņa. Rīga cik tu aizvadusi mūsu mantas laupītas. Rīga cik tu paņēmusi mūsu brāļiem brīvības. Rīga saki ko vēl vairāk varētu tu karoties. Kamēr visas šādas lietas notika pie daugavas? Vācu zemēja tālu tālu, kādā nonnu klosterī. Sēdēja aizbieziem mūriem nosku mūsu meitiņa. Ači čirta nosaviem iliem aizvilti no dzimtenes. Aizvesta ar varu projām bija mūsu laimdota. Spīdela un kangars abi izdarīja krāpšana, klusā veļu naktīviņi nogāja uz burtniekiem. Spīdela par mātas garu parādījās laimdotē, izsauts no mājas laukā, kur tā bija palīgi. Kuru viņu sagustīja, aizvedaus turēdu, un no turienas par nakti tālāki uz daugavu. Nelīdzēja viņas runas, viņas gaudas astsaras, kuģīja tik ka ieslodzīta, aizvesta uz vācemi. Ceļā dītrīgs pietās nāca raudzīto mierināt, teiktama laitā nebīstoties, ļaunums nekāds nebūšot. Aršo kudzi līdzi braucotu tāži viņas tautieši, kur uz tārpā virsēts kāupu, atrodoties arī dzem. Viņi gribot ļaužu dzīvi, apskatīties vādzemē, līdz ar apkaismotām tautām, pieņemt kristusti cību. Un šīdīva žēlastība arī viņa piešķirda. To par brūti izradzēja, s kristus lielēs divadēls. Laimdoti to uzskatī atcīm ničcinādamām, atbildēja viņa mīsi teiktam ar cienību. Ja tā uz divadēlstas kristus brūtesi sevaru varuņiem. Tad es viņa nemīlētu, kaut ar būtu svabada, bet es esmu saderēta, kādam jaunam varonim. Svētība no tēvadotu mūsu sirdis vienoji. Tādeļi laižot mani brīvu nekārdinat veltīgi. Citādi mans mīlēs vēlāk, priezmīgi jums atriebsies. Beztam esmu mātis meita dzimusi no cilvēkiem. Tādeļi kādam divadēlam, es par brūti nederu. Norūdīciekši viseljauna, dītreiz besirts apziņas, pietvīka it kā no kāuna dzirdot tādu atbildni. Tālāki varas nerunādams, atstājates laimdotu. Tomēr netika vēl tādeļ viņas liktenas labojies. Gantā lūdzu pašu kāvu pusargāt viņas brīvību. Tas ar teica, kā ar varu, viņas nepiespiedīšot. Tomēr, ienu liktenas reizi viņu šeitan atvedes. Tāda tādžu jāpaliekot līdz es braukšot atpakaļ. Tādeļ tas ar mieru bija, dīt arī skat apniemās laimdota uz kādu laiku novest nonnoklosterī. Tādžu tani lielā skurbā, kas tam vēlāga dejās. Atpakaļ ar kuģi braucot laimdotu tas aizmirsas. Dītriks arī neminēja, jo et labi zināja, kādu skaistu pērli devist bija nonnoklosterī. Un, ka viņām patēcīga, bija klostera priekšnieci. Priekšnieci gan ļoti laipni, apgājās ar laimdota. Tomēr, nekad neāizmirsas iņemties viņu pierunāt, atstāt savus tēvu divus, pieņemt Kristusti cību. Kad tas neko ne līdzē, tad ar draudiem iesāka. Dzi rās kādam brunieniekam, atvēlēt to projām vesti. Koši tādus savu par liekus ievu viņu būšot paturēt. Laimdota par tādu ziņu diezgandikti izbijās. Savišķikai bija zināms, ka kāds tracīt grāfodēls, apmēklēdams radienieci, augstoklosteri priekšnieci. Laimdotu ar bija redzējis, un cior viņas skaistumu, kairinātas bija lūdzis, atdot viņām skaistuli. Jopēc viņa grāfodomām, nekaristīgām mētainam, nebīšai gaismas zemē, it nekādas tiesības. Varēja to paņemt aizvest, darīt ko viņa vēlējās. Laimdota nu tādē lūdza, laiku dot ko abdomāt. Cerēja tā pašo laiku, atrast kādu padomu. Laiks gan gāju, tomar velti gai dījus glavšanu. Rītā taiku apņēmusies jāsaka bija priekšnieci. Savu stēvu divus atstāt, aizmirstēlis mātsības, kāds bija lasījusi vecā pilī burtniekojas. Neparkotā nevarēja, labāk nav vēlēties. Vakarā tā savā gultā raudādama iekrite, lūdza visus labos garus sutīt viņai glavšanu. Tev uzreizi drogsnis cēlās visā lielāk losterī. Gāju skrēji lūdza savca, visās malās cilvēki. Pēc otlīlais drogsnis stājās, smagi soli tuvojās. Viņas durvis valjās ledzās, un aizdurvīm rādījās. Vīri dzēlzu bruņās terpti, aizbruņoti iročiem. Viņiem ledzās vārtu saragi, vēc mūki stāvēja. Vienas notiem ar toklu ģīmi vruņa niekiem sacī. Ja tik vienkā šojūs gribat, nekristīgo meiteni, tad to labrāt jūsēm dodam, un vēl savu svētību. Diesgan ilgi tā jau šeitana svēto vietu ganīja. ņemeta viņa veda projām, tāpat mūsu klosteri. Laimdotana mūkus lūdza, priekšniec ilai pasaucot. Jo zem viņas sargāšanas, atrodoties viņi šeit. Mūki viņai atbildēja, nevarot to izdarīt. Priekšniec ar citām māsām ieslēgušās bazneicā. Bīdamās no laupītājiem, ārā viņas nenākot. Vai rāk dzēlzu rokas grāba, tad nu pēc laimdotas. Nesa ārā zirgā cēla, gribēja jau aizrikšot. Bet te viņiem priekšā rādas, atkavarans bruņanieks, lielu dzēlzu vāli rokā, turēdams tas uz sauca. Laižat mierā laupītāji, nevainīgu meitanu, jeb es ar šo dzēlzu vāli smadzemis jums čēdīšu. Apskurbuši laupītāja pirma brīdīja apstājās, bet tad visi tie ar jūnikrit tev ir sūs vešajām. Šis nutiešām izrādīja, nedzir dētus pēcību. Manīgi uz visām pusēm izgrozīdams vairogu. Spēra tas ar dzēlzu vāli, tiem padzēlzu vācēlēm, kur trāpītām šķīda, galva līdz ar vācēli. Beidzotas no zirga grūda, to, kas veda laimdotu. Norāva tam drīz no galvas viņa bruņu cepūri. Pazīstams tas izrādījās, bie plosīgs grafadēls. Vācu sunts, nu saucas vešais, nešķistons, tapki kristītiem. Zins šeib brīvas tautas meita, irēda tikdāls cienīga, ka tā ir visi tādi grafi nedar pienest uudeni. Tikumos un goda prātā, sievišķīgas kaistumā, varbūt visā vācu zemē, nevajad viņai līdzīgas. Ei un sakis aviem biedriem, kad tie no nākas baltījā, tačas meitas tautu dēli viņiem galvas sašķēdīs. Tāpat kā es šonakt šeitan, jumsto esmu darīz. Palaīžu tev šoreiz dzīvu, nācija grib uz baltīju. Laimdota bija atjēgusies, kamērs vešais runāja. Tagad tas no galvas nieimas man gobruņu cepuri. Prieka sauciens dzirdams bija, mēnis nīcis gaišamā. Laimdota nu ierozīja, savā priekšā koknesi. Paldies dieviem labiem gariem, ka vēl laikāt nācu. Teica koknesis viņus roku sveicinājot saņemdems. Tagad kopā beiksim projām, šeitan nedriks, ka vēlāk tevim izstāstīšu arī savu likteni. Tienu abi sedlos kāpa, diviem zirgiem mugurā, aizjāja bez kavēšanas prompomeža celiņa. Tālu kavnos, kādā būdā, atradat ienakts māju. Malkas citēji ši laipni sveši niekus uzņēmu. Atputušies pāra dienas devās viņi tālāki. Laimdotu bija pārģarbusies, kā par bruņu nesāju. Koknesis kā par bruņu nieku, kādi toreiz ceļoj. Tadā kārtā jūrus ostu viņi sasnēt gribēji, lai ar kādu kudji doties, atpakaļu steviju. Ceļā koknesi paziņoja, kātam bija izdevies. Belju naktīk angars bija, sati cies ar koknesis. Stāstīs, ka virsēts kaut pa braukšot reitas vādzemi. Mēgustam ziņas esot jātstājot burtniekam. Bet, kad burtnieks tagad naktīri jāveljus sagaidot, tad lai nākot koknesi slīdzi un tās ziņas saņemot. Koknesi ļauna nedomāja, gāja līdzus turēdu. Tur tas sati kārtiešām pazīstamus jaunakļus, kuri sataisījās kāopam līdzi brauktus vādzemi. Un ar viņu aicināja tos uz kudji pavadīt. Koknes ar to mierā bija, kad vāk angars satsī, kad tās ziņas tikai rītādā būšot no virsājaša. Kūģī no nākuši viņi, no turēja braukastu, kāngars viņiem viņam diva dāvātu no dītrīha. Vienu otru glāzi dzēra jaunakļīt priecīgi, bet tad drīzi visi viņi dziljā miegā jemiga. Koknes atmodās, kad kudjus dziljā jūrāšu pojās, debes, udans vien bez zemes, visur apkārt rādījās. Dusmīks tas ar smagu galvu pats par sevi kaunējās, ka bija dzēris vācu viņu šorītā bez abdoma. Vajadzēja tagad viņam līdzī braukt, kaut negribot. Citi viņu mierināja, teiktami, ka varēšot, tagad kopā līdz ir viņiem, apskatīties vādzemi. Koknes arī mierā likās, ņēma līdz ar jaunakļiem, dalību pie mācīšanas, kā dalīja lāk losterī. Tomēr tas ar apmeklēja grafa pilitu vajū, ņēma dalību pie cīņiem bruni nieku rīcībās, kur par viņa izbanību spēku visi brini jās. Tas pa visam nezināja laimdota, ka vādzemē. Vēlāk viņam tika zināms, ka tur nonnu klosterī esot kāda jauna mēta atvesta no bautīs, kuru jaunais grauspīgi grībējus naktīves tis klosteram. Zinātams, kāds liktenas gaida tēvu zemes mēteni, tas bija apņēmies tur sargāt, pret šo labno bruni nieku. Bet, kad tas pie klostera vārtiem iraudzīja laimdota, tad vairs dusmām nebija gala, tad vairs nebija saudzības. Tādēļ ar tas lopītāju sakāvatik briesmīgi. Paz nemoja grafadēlu, daudz par viņa nedarbū. 4. Ziedājumu pirmaaz daļas beigas. Lāč plēsis. 4. Ziedājums otrā daļa. Šis ir LibriVox ieraksts. Visi LibriVox ierakst ir brīvi nautortiesībām. Lai uz zinātu vairāk vai piedalītos, lūdzu apmeklējiet LibriVox.org. Lāč plēsis. 4. Andrais Pompors. 4. Ziedājums otrā daļa. Tēvis, tēvis, tais man laivu, māteaudas iedzielīt, lai uzbrauci jūriņā, ja ziemeļ meitas lūkoties. Braucu dienu, braucu nakti, ziemeļ meitas neredzēja. Uzbrauc vienu jūras kalnu, tur trīs milzi sniegumāļ. Labdien sniegama lēņi, varidzējāt ziemeļ meita. Paldies jūras braucēņi, brauciet tālāk ziemeļos. Braucu dienu, braucu nakti, ziemeļ meitas neredzēja. Uzbrauc vienu jūras kalnu, tur trīs milzi ledukāļ. Labdien ledus kalēņi, varidzējāt ziemeļ meita. Paldies jūras braucēņi, brauciet tālāk ziemeļos. Kūģi ļaudis ziemeļ jūrā, braucu dmitāt ziedāja, kamēr vēcēs stūr mans teica, ka vairs ceļa nezinot. Lāčplēs aršu kūģi bija braucis jūrā baltajā, gribējis uz vācu zemi nobraukt meklēt laimdotu. Bet savr lieliem vēljiem vētrām, kuri braucot gadījās, tālu nūst no ceļa aizdzīts tagad apkārt maldījās. Likās citkā ļauni spēki, miniekūdi apstāja, dienām naktīm jūras tēmi, kūģi ļaudis baidīja. Dzilja krēsla bieza migla visu gaisu pildīja, krusas graudus, niega pārslas, ziemeļ vei metāja. Tē uzreizi debes smalā košu blāzma radījās, un no blāzmas adalījā citkā balta zēģili, pārpātumšievi mjūras vilņiem, ātriku ģim tuvojās. Tuvumā tā tiešām bija, laiva līdz ar zēģeli, laiva sēdēpies tūra, cēla, skaista sievišķa, klātunākot viņa sauca, kūģi ļaudis sveicinot. Jūs ar savu jaukots ies, mu man no mājas izsaucāt. Lūk, es esmu ziemeļ metā, kuna manis vēlaties. Pirma brīdīku ļaudis stāvēkā aizgrāpt, brīnodamies viņi visi ziemeļ metā lūkojās. Sārts un balganas viņas ģīmis, ītkā blāzums atspīdums, ācisit kāde bez svelvēs, kāydrā laikā zemeļos. Garim attizēlta krāsā, plēciem pāri lastijās, viņas ceilēs milza augums, varavīksnes svarkos terpets, un pārs laidos tāvu sekta, sniega balta villaini. Galvā viņai kroņa vietās poža karat cepuri, arī ieroči taj klātu tur pat laivā atradās. Šķēps un vairokas, stops un bultas, zāļa vara izkālti. Tāda bija ziemeļ metā, par ko daudas teikas teicu. Par ko stāsta laivinieki, ka tā vētrā rīkojas, kā tā līdz ar baigiem ceļas, gaisā tāļa ziemeļos, kur tā līlos pulkos vada, kāra vīru dvēselas. Un, kad tie ar šķepiem svājuda savās kararicībās, tad vires zemes ļaudis bijstas, sakka, kari, mērināks. Lāčplēšas pirmais runāt sāka, ziemeļ metais tāstīdams, ka šietālā ziemeļ jūrā esot apmādeišies. Vēlēšanās viņiem esot celju atrastat pakaļ, un lai celjā ziemeļ meiti viņiem pietām palīcot. Ziemeļ meita iztāstī, kad tas grūti izdarāms, joti kratti ļoti retti, kui niekiem izdevies glapties šās briesmu jūrus viņi stēvavālstīpā. Viņi stēvs pat laban guļot savā ledus paspārnē, un tas būšot tālā guļēt, laikam visu mēnesi. Tādāļ jūsu pirms tie varot viņas salā atpusties, gan tādvēlāki šoju būšot, tu darīt to, kas iespējams. Lāčplēsim citz neatlikās, kā tik pieņemtu padūmu. Ziemeļ meita brauci priekšā, kuģis pakaļ stūrēja. Tāli, kur pie debes smalas, agrāk blāzmas pīdēja, bija kāda liela sala ledus kāl nema apkrauta. Ziemeļ meita pieturēja šeitana laivu, kuģi ar. Lāčplēsi ar kuģi ļautījiem veda salas iekšpusēm. Šepar brīnamu tie lielu krāznu pili redzēja, kuras sienas turņi jungti, bija no tīra ledus vien. Tomēr Ziemeļ meita viņus ledus pilī nevedā. Jotu rauksts un drīzi varot viņa stēvu uztraucēt. Tāļies plašiem sniega laukiem, pat cēlās lietas dūmus taps, turptās savos viesas veda, tik ar roku pamājot. Labu laikus tēgājuši siltā gaisā ietika, sniega lauki pārmēnijās, zaļās plevās birzītēs, kam ar beidzot ļoti košā lielā dārzā iekāju. Dārza vidūt ziškā pekle, zemēt caurums atradās, un no turienes uz aukušu ugunds blāķisīs šāvās. Tā bija zemes vidus ugunds, kaši sedēga mūzīgi, un šis ledus salas vidu košā dārzā pārvērta. Kupli koki augļu pilni, jaukās birzēs stāvēja, burboljojuši udenas strauti, cist birzēm cauri tecēja. Tāpat arī šeitandradās visi dabas dzivnieki, zvēri putni māju lopi, birzēs plevās ganījās. Ziemēlmētas čēpusita trīs reizes pret vairogu, un nav visam pusēms krēja, kopā maza cilvēki. Tie bija zemes malas ļaudis, ziemēlmētas sulāņa. Viņa šiem nu pavēlēja, viesus saņamita pacienīta. Drizvien bija skaistā teltīgi garigāli apklāti, un arēdieniem ir kārtiem visus pār pāri pieliktiem. Ziemēlmēti tagad lūdz, savus miesus maltītē, ēdot viņa pati nesa apkārt saudu miestiņu. Vēl lakci tā teltītika mīkstas gultas taisītas, varētu radusēties, pēc daudz ceļa grūtībām. Labu laiku tie jau bija šinīdārzāt zīvojši, visi ten pilnampas nekt tik, visi jūtās laimīgi. Tā, ka nevienas nedomāja, sālo atstātu projām braukt. Dienu nokti neišķīra, saules viņi nerecēja. Tomēr gaismus diezgan deva, dārzā lielāja sugunstaps, tā tie bija visā laikā, viena pati diena vien. Beidzot laičplēs satminējās, sāka ziemeljmēt lūkta, lai tā viņiem ceļu rādot un uz mājām palažot. Ziemeljmēt absolī vēlēšanos izpildīt. Tomēr ietas gribot pieņemt, viņas labo padūmu. Tad pasau pirmo ceļu atpakaļlē nebraucot. Jotur arvēl tagad glūnot, viņa ļau neja nednieki. Kuriem tagad izdošoties laikam viņu nomājtāt. Tādēl šī tad citu ceļu labāk viņam stāstīšot, kurš gan garš un piunc ar briesmām, bet šās kaudjiem nezināms. Vai, ja ko tāp visu lielo, Sumpurni zemi apkārt braukt, un gār pašu zemes malu atkaumājās atgriesties. Sumpurni ar suņu purniem tāda esot cilvēki. Viņi jēlu galju ēdo, dzērot ciltas asinis, tādaļ esot ļoti nikni sev išķūs cilvēkiem, dzēnoties pa pēdām pakaļ panākuši pārplēšot. Tomēr notiem varot izbeikt, tādu, kad sevim pastalas aģgārni kājās aujot, priekšā griežot papēžus. Tālāku pašā zemes malā zemes alās dzīvojot. Māzi ļaudis, kuri paši nekā ļau nederot, bet to rasot saulis dārzi, kur tā rītos uzlatsot, debisistiks zemus tāvot, kā ar roko esniegt var. Tādēja rītos saulai latsot, alās esot jāpas lēpis. Citādino saulis stariem tuliņ esot jāsadēko. Šinī zemē nepazīstot plautus lietu karamos, pājaduši karotītas aizbāžotais mākoņiem. Mētām drēbas vēlējot, māles metas debišos. Zemes malē karām braucot, debišuvaši neradzot, tikai jūra bezgalīga, bezgalīga tums seiba. Šinī jūra atrodoties zināms lielais dimant kālants, kura virs gau stālu redzam spožā gaismā atspīdot. Garšo kaunu garām jāvrauc būšot arī lačplēsim, bet lēnevienas nemēģinot uz kapt kaunu virskalā. Tālāk nākšot atkal debes, atkal dienas gaismiņa. Tur tad viņi iraudzīšot kādu salu tālumā, kura būšot parādīties lioti lielā košumā, bet lai tuvumā šai salai nepar košie nebraucot. Viņai tāda īpašība, ka tā ātri pievēlkot, visas kuģus, visas laivus, kuras nākot tuvumā. Viss skurējizi pievēlkus, imužām projām netiekot. Ja viņš causām likstām visām būšot gudri caure tikta, tad nav udrpus iemilj jūrus laimīgs mājās pārnākšot. Lāčplēsi tagad iemilmētai, patēc āsit sirsniegi. Salca savus ļaudiskopā li, kad ceļā tā esīties. Bet tie nebūt negribēja atstat jau ko viduci, kamēr iemilmēta teica, ka gan tēvs drīs causoties. Tad par vēlti būšot pūlis, tie vairs projām netiekšot. Tagad visi ātris teidzās, atpakaļus jūrmalu, kur tie tāpat savu kuģi, atradakā bijušu. Bet nu ledus pilīt cēlās, timdešana varana, visas sala ledus kālana, ītkā dribēt dribēja. Ziemilj mēta ātris auca, pradzat projām glābjaties, teos mans jausā kaukšām celties, ziemilj vētra iesāksies. Kūģi niekinu gan veikli, lai davaljā zētilis, un ar pirmo ziemiljveju ātri projām aizlaidās. Tomēr veiši drīzā laikā bar gā aukā pārvērtās, snieks un aukstums jūrā griezās, ziemils biju uz cēlēs. Kūģi ļaudis nav uz bēlēs visas spēkus saņēma, lai jo ātri projām tiktu leno vētras izglāptos. Bet tie tik, ka ilgu laiku, briesmu vilņos mētāti. Un, kad beidzot, kūģis bija, to klāt pie grimšanas, tad pie kādas zemes tikka jūrus līdzi iegrūsti. Šeino viņi pirmā brīdī gan no nāves izglāpās, bet no zemes puses atkāl jaunas briesmus gāju dāmes. Jots ar vētru viņi tikka, sumpurnizēmēj piedzēti. Vētra bija norimusi jūrlēni vilņojās, kūģi niekiem arī sāka visu tu vākapskatīta. Kūģis bija iesgan stipri, vētras lēkāpskādēts. Tas bija krietni jāizlāp, tad vienaizbraukt varēju. Zemes cik tāl atcis redzi, visur tukša rādījās. Tik pie kāda suunu kalna, ziemiļ brieži ganījās. Tādēļ, kūģi puiši ātr, nieimās kūģi izlāpīt. Lāčplēs atkaut rīz ar citiem gāju briežu medībās. Viņiem cerība vēl radās, ka var būtši tūmā, suņu purni nedzīvojot, un tos nepamanīšot. Lāčplēs snor citiem klusi, suunu kālanam tu vojās. Tiem ar kādas briežus nokautu pašu reiz bija laimējies. Un jau gribēja ar dunķiem nogriezt nīgstus gabalus, kad es kālana atskanēja briesmīgākā bļaušana, un es kādas kālana alas skrēja laukās sumpurniem. Atsumirklē viņi tik, ka visās pusēs aplenkti, un tur patlīdz abdomājās drusku druskās saplēsti. Lāčplēs tik ar smagošu čēpu, vienas vēl pretim turējās, un uz visām pusēm ātri, daudz no viņiem nodūra. Bet šī suņu izmanībā viņam klātu piekriti, un ar zobiem gurnos sānos dziedzis brūces iecirta. Lāčplēs laikam nevarētu vienas pat cilgi turēties, ja tam laikā derīkas padoms, prātā nebūt iekritis. Kad biji mani izkanu alas sumpurni vairs nenāca, tad ar jūne patstu riekšā viņš ir ātri ieskrēja. Tā, kad durvīs ies tādamies viņš ir viekli varēja, visus, kur ir pakais krēja, nodurt vajar atgainīt. Sumpurni to radzēdami traku trūksnes atcēla, bet ar drīzi izdarīja par kolāču plēs satrūkās. Viņi alai priekšā vēla lielus smagus akmeņus, līdzkam visas alas durvis, ar tiem cieti ieskrāva. Lāčplēs stātā ziņā bija, a lait kā jēmūrēc, kam ar sumpurni ies durvīm to, et cieši sargāja. Kūģinieki nevarēja mediniekus sagaidīt, nedrīkstēja arī aiziet tālamātos un uzmeklēt. Viņi koģis atēsīja katta upriekš praukšanas, tomēr vēl neviens no biedriem nebija tur ieradies. Sevišķitē nobēdājās daudz par savu lāčplēsi, jo bez viņa nezināja, ko lai tālāk iesāktu. Te uzreiz iz tur mans savca, laičplēs sluku, laičplēs snāka. Un pēc kāda īsi laik, laičplēs skuģī iradās, vēlēji biskavēšanas tuliņu ātri projām braukt, vēl ākitas izstāstīja medinieku likteni. Pats caur tūtas bija glābies, kā tur alas dibinā, atradisais sunu kalna, kādumāzu caurumu, kuru tas ar smagošķēpu bija lauzis lielāku, un pēc mērāk dienu darba, tad no alas izlīdis. Alā atradis tas bija kādas gaļas paliekas, un ar tā mien visās dienās pārticis kā varētams. Otrā pusē sunu kalnam sumpurni to nericēja, tā tad ātri nepamanot, viņam aizbeikt izdevās. Ilgu laiku atkā brauca, laičplēs jūrā tālājā, kam ar pašā zemis malā pēdīgi tas nonāca. Šī tā zeme teiku pilnā, šī tā sapņu vālstība. Austrumus svēta ilgošanās pirmaist autu šupulis. Zem un debes nevajadži čirti, abi kopā sajietas. Šajā atradis debes svārti, šeitan pekle atveras. Še ir pērk un dēlu mājas, kur tie zautu kaldina, saulis dārzos saulis mētas, sautā būla saucina. Šeitan saulin aktiguļa, dimantiņa laiviņā, uzlita saulin norītiņa paliek laivalīgojot. Sauli saus kumiliņš šeitan jūrā peldina, pati sēdi kalniņā izauta groži rociņā. Zemis malas iemītnieki dzīvo īsti laimīgi, tikā bērni nevainīgi ļaunuma vēl nepazīst. Dīvo dēli saulis mētas viņu dzīvē imaisās, sargā tos no ļauniem gariem, vādu viņa likteni. Lāčklēs līdz ar saviem ļaudījiem šeitan ilgi dzīvoj, pavadīja jaukas dienas, radzēja daudz brīnumu. Zemis ļaudis miens par otru dzinās viņus pacienīt, un šīs zemis savādības viņiem labrāt izrādīt. Tomā ir saulis sauta dārzi bija nepie ietami, cilvēkiem ir neiespējams panestuņus požumu. Lāčklēs atkal atminējās, kad tam tālāk jāceļo. Kā teļ, kāk dā jaukā dienā, kad bija saulilēkusi, un ar saviem zauteratiem debis velvē braukusi. Nolēde viņš kuģa mastus, debišos lē nemetas, un aiz debis, zemis malas, tom šā jūrā iebrauca. Tom saiba šeit bija tik liela, iet kā peklas dziljumā, kuģi nieki nevarēja, neviens otru saredzēt. Tikai tāli, kaut kur tāli, kaut kas acīs spīdēja. Turp no viņa visiem spēkiem, takat kuģi stūrēja. Kam ar beidzot, ka luži klātu dimant kalnām piebrauca, apkārt kalnām krēs labīja, virsgāls aukšām ir dzēja. It kā satis ar saulis stariem, it kā zeltā dimantā. Stūr mans kuģi pieturēja, ļaudis malā izkāpa, gribējās tiem visiem zināt, kas tur aukšā atrodes. Lai gan laičplēs viņiem lieda. Tom ar viens jau uzrāpās, aukšā ticis tas tik savca, aktu divincikša jauks, un tad ir kā vējas pārniem projām skrejot nozuda. Viņam pakaļ kāpau otris, aukšā tāpat iz savca, aktu divincikša jauks, un tad projāmais skrēja. Rēdzēdami ka šī abi, atpakaļ važi negriezās, kuģi nieki kādu trešu, ka rās tretī pie sēja. Aukšā tas nu tāpat savca, aktu divincikša jauks, un tāpat pakaļ abik pirmi, projāmais skrejot gribēja. Tom ar citi to esi triķa, atkau zemēnu ovilka, bet tas tagad titi nevārde izrunāt vairs nespēja, un par brīnamu jo projām mēmes aizvienu palika. Laičplēs tagad nekavējās piešī kāla ilgāki, brauc apkārt, ka mēr atkāl dienas gaismā iebraucam. Tagad ceļā negadījās vairs nekādi kā vēkļi, laikas bijauks un ceļvēji veicināja braukšana. Kūdnieki jau sāka cerēti bautā jūrāt griesties, kad tie kādā miglas rītā, miglē krītot redzēja, jūrā kādas vešu salu ļoti košā izskatā. Laičplēs tuliņi iedomāja, kad tā pati salabūs, par ko teica ziemēļmejta, kad tā kūģus pievēlkot. Tādeļ viņš nātrilika, kūģinotās projām griest, bet par velti, idkā aburd, kūģis salētu vojās, kamēr ar jolielus pēku, salas krastā uzskrēju. Ceturtā dziedājuma beigas, laičplēsis, piektais dziedājums, šis ir LibriVox ieraksts, visi LibriVox ierakst ir brīvi nauturtiesībām. Laiuzinātu vairāk vai piedalītus, lūds apmiglējad LibriVox.org. Laičplēsis, sarakstīs Andrais Pumpurs, piektais dziedājums, uzaburtas jūras salas, trīs jūdi, pēcā rāgana, spīdala, lemdota un koknesis, satikšanās, laimīga atgriešanās atpakaļus teviju. Spīdala, kad bija išķīrusi, laičplēs ir savu mīļāko, mērāvis velviņa nipalika, tiem jau projām ļaunu darīja. Skrēju tālu padaudz jūras salām, abas tās ar veco rāgana, jūrā vētras liels vējus cēla. Laičplēsi ir kuģi aizdzina, nezināmā tālā ziemeļ jūrā, kur tam būtu bijis jābeidzes, ja vien tur pat laipnā ziemeļ meita, nebūtu to laikā glabusi. Tāgat atkaudiesin kāda liksta varētam salāga dīties. Kad nav pirmām bailēm kuģiniek, burviu salas malā atiedzās, redzēties salas krasta malā daudzi kuģu laivu dažādu, kuras visas šeitin laikus laiku, garām braucot bija pierautas. Visas stāvēja kā pieneglotas, jūras vilņa aptāmas kalojās. Laivinieki nekus toši mēmi, viņās guleikā akmeņi. Arī visā salā nemanīja, it nekādas dzīvas darbības. Tikai kādā mežas tiges galā, jūrā iekšā tilts bija ostaisīts. Un uzūdens pašā tilta galā, lielas kaisi tamāji stāvēja. Lāči plēs līdz ar saviem kuģiniekiem, pašo tiltu mājā iegāju. Arī šeit, tad viņi neatrada, it nekādu citi dzīvnieku. Tomēr visā mājā redzams bija, kā tā abdzīvot atrodas. Joši pielikti bija lieli gaudi, daudziem ēdieniem un dzērieniem. Tālāk, atkalkādā citāt elpā, bija mīkstis gultas taisītas. Kuģi ļaudis ilgi negaidīja, noturēja krietnu maltīti. Un tad vakarā iegšmīgstām gultām, visi līdzigulēt aizgāju. Tomēr lāči plēs viņiem pieminēja, kad tas labi derīts nebūšot. Vajagudgan kādiem laukā stāvēt, un šo māju nakti jāvsargāti. Šeino visi viņu lūdza ļoti, lai viņš pats sodērbu uznemot. Joši ir visi nogruši esot, nevarēšot nakti izturēt. Lāči plēs spats noabruņojās cieši, izgāja pie tiltanu stājās. Bet nekotas ilgi nemanīja, salāvis spējnāvis lusumā. Tad uz reizi pusnakti, kāds jātnieks, drīzno mežas tikas izjāja. Tilti galā nākod zirkstam stājās, sprauslāja un negribēja iet. Jātnieks dusmīgs zirgo apsaut cāka. Kūtu bīsties, ienai neka nav. Būtu gantur tālā ziemeļu ļūrā, var vans lāči plēsis manim pretinieks, bet tas jaunas un nauti tālu ticis, ka viņš šeitana nakt varētu. Lāči plēsis sauca pretim tam no tilta. Belti ķaulistu tā domāji, esmu gan jau ticis es tik tālu, un pat labana tevi sagājdu. Jātnieks, kurš bija jots ar trījām galvām, atteica tam pretim spītīgi. Jātu tiešām var vans lāči plēsis esi, tad nāc laukās pēkiem mēro ties. Abit ienu gājas salas vidū, bet tur bija tīri meži vieni. Jātnieks teica, no pūtu tušo mežu, lai mums klajums tiek, koši pēkoties. Lāči plēsis teica, tevim trījas mutis, kādeļ negribi tu mežu pūst. Jots no pūta un par trījām jūdzēm, rintie apkārt meži pazuda. Klajumāno jūdztam virsūs krēja, un tik stipru plikķi iecirta, tā, ka lāči plēsis gandrīz līdz pat celiem, salas cietā zemē iegrima. Bet tas atkal tikpat ātri cirta, pretim tam ar smagos obanu, un uz reizi ar jau lielu spēku, jodam vienu galvu nocirta. Tas ganturējās vēl stipri pretim, to mēr lāči plēsis viņu pārspēja, un tam divas atlikušās galvas, pēdīgi ar tāpat nocirta. Tad viņš niemi jāpnieko ar zirgu, un tostu vāmežā noslēpā. Pats tas griezās atpaka uz māju, no ģerbās un bulēt no likās. Kūģi nieki tiltu galā mājā, netikanu vairāk traucēti. Otrādienā priecīgi tie atkal, ēda dzēra kāpogodībām. Naktē nākot lāči plēsi tie lūdza, laišas atkal māju sargājot. Lāči plēsi atkal abruņojās cieši, izgāja pie tiltu no stājās. Pusnakti lūka atkal briesmīgs jātnieks, drīznau mežas tigas izjāja. Jājot runāja tas pats pie sevs, kur gen brālis vakar palika, vai var būt nav lāči plēsi manu brāli, vakar šētana salā saticis. Nevar būt jotas no ziemeļi jūrus, laikam mūžam neatgriezīsies. Lāči plēsi salci pretim tam no tiltam. Velti ķālistu tā domāji, es moklāt un vakar tavām brāliem, visas trījies galvas nocirtu. Jātnieks, kuram bija sešas galvas, atteicu tam pretim dusmīgi. Jātu manu brāli kāvis esi, tad es tev uz kaulus samalušu. Nāc viņi laukā nopūt salā meža, lai mums klejums tiep, kur spēkoties. Lāči plēsi teica, tev ir sešas motes, kādēl negribi tumežu pūst. Jots no pūta un par sešām jūdzēm rinti apkārt meži nozuda. Klaju manu jots tam virsūkrita, un tik stipru plitķi iecirta. Tā, ka lāči plēsi cilļi līdzpat gurniem, akmiņēnā zemējiegrimā. Bet tas ātri tāpat pretim cirta, un tam divas galvas nocirtu. Tienu ilgi kā vās vienas ar otru, ka mēr lāči plēsi jodu pārstpēja. Un to atkal līdz ar visu zirgu, salas biezā mežā paslēpa. Noguris tas tagad mājā gāja, un līdz lielē dienai gulēju. Trešo nakti viņš uz ļaudīm teica, būšot ietgan māju apsargāt, bet laišo nakti viņi visi līdzi paliekotiekš mājas no modā. Jo varbūt šiem vajadzēšot, iet panakti viņam palīgā. Tad lai spogulišo ņemot līdzi, un to viņam rokā iedodot. Lāči plēsi tagad niema kādu trauku, un to pilēja ar ūdeni. Uzlika uz atsevišķa gauda, līdzās staburadzes spogulim. Ja par nakti, taviņš ļaudīm teica, ūdens tīršai traukā paliekot. Tad tie varot droši mājā palikt, palīgā lēviņam nenākot. Bet, ja radzot tie, ka naktīt traukā, ūdens parvēršoties asinīs. Tad bez kavēšanās laiši visi stēdzoties tam salā palīgā. Lāči plēsi atkal abruņojās stipri, un pie tīlta laukā nostājās. Pusnak tī lūk trešais briesmiks jātnieks, atskrēja ar galvām deviņām. Tīlta galā zirks tam sāvas lējās, spraus lai un negribēja iet. Jātnieks dusmiks zirgam virsū brēca. Kūtu bīsties, ienētnieka nav. Jā ar laiči plēsi spatši būtu nācis, tad to mani brāļu zinātu. Laiči plēsi spats ir gan jau šeita nācis, tā uz brāļas vakarnu kāvis. Un ja vilgiša pie tīlta gāida, lai ar tevi tāpat darītu. Laiči plēsi sauc tā no tīlta pretim, par ko briesmunt ļoti pārskai tās. Jātu man uz brāļus kāvis esi, tad es tevi dzīvu apprīšu. Nāc vien laukā nopūt salā mežu, levums klajums tiek, kur spēkoties. Laiči plēsi stēca, deviņi stev mutes, kādēl negribi tu mežu pūst. Jots nopūta, it kā vētra krāca, deviņi jūdzas mežu nopūta. Tagad laiči plēsim tas virsū krita, un tik stipru plitķi iecirta, tā, ka šis līdz pusē cietās zemētu, ar uzvietas tuliņi iegrima. Šis nocirta pretim visās pēkā, un trīs galvas jodam nocirta. Jots no sita atkāl vienu plitķi, laiči plēsis ciljāk zemēja iegrima. Tās no atkāl jodam pretim cirta, un trīs galvas reizei nocirta. Tagad tie nu kā vās ļoti ilgi, kamēr abi gluži nokusa. Jodam vēl tik bija viena galva, laiči plēsis zemēja līdz pat padusēm. Tas no gājadīja, kad citi nāktu, viņam palīgākā norunāts, bet neviens no visiem viņa ļaudīm, nerādījās šeitana tuvumā. Tie bija visi sen jau aizmiguši, aizmirsuši viņa pavēli. Laiči plēsis tagad savu karavāli, sviedat tur par tādus pēcību, tā, ka tā par kādām trījām jūdzēm, ieskrēja paluogu izstabā. Noši trūkšņu visi kudiniek, iztrūkušies kājās uz celās. Viņa skatījās gauda traukā, sen stējā jau pār malām gāj. Tagad viņi visi ātris skrēja, salā iekšām iklēt laičplēsi, un kad jūdz to gandrījus pašu laiku, grībējau zemē nogrēm dēt. Pasniedzatīja ātri pieskrējuši, viņam stabu rodzes spoguli. Jūdz kārēdzēdams pie zemeskrita, un kā sasalistur palika. Ļaudes laičplēsim no palīdzēja, aukšat tik no zemes izrāpties. Uzcēlies tas arī pēdīgajū galvu jūdam tagad nocirta. Bet ar savu skuķu ļaudis stipri, izbāra par neuzmanību. Tagad teica viņš gan laikam būšot, salaviņu varā atrasties. Tomēr vajadzēšu toba priekšu visās pusēs labi pārneklēt, var būt brīsmīgajiem jūdu brāļiem, ait rodoties kaut kur palīgi. Aršo nulūku pēc kādām dienām, kad bija laičplēsi labi atpūties, gājotas ar saviem kuķu ļaudī, apkārt salu izmeklēdami. Izgājuši kādām mežam cauri, ietika tie jau kā jelajā. Jelajā bija skaidrat tīra akka, un pie akkas kopla ābeli. Kuķiļa ļaudis visi tūliņi stēdzās, klāt pie akkas krietni nodzerties. Tomēr laičplēsi viņiem pakais savca, liekdams letie tūliņi nedzarot. Piegājas tas tristūrīgi dzirta, akā iekšā drīzar zobenu. Atsumirkļa ākā tīreiz īdens, pārvērtījās ītkā asinist, un to rakas iekšā dzirdams bija ītkā jevainota vaimanas. Tomēr pēc neilga laika atkal, klusums drīzvis apkārt iestājās, un ar īdens noskaidrojās akā, tīrs kā zītars atkal palika. Tagad teicu laičplēsi slēšķiet zarot, vainan un ikāda nebūšot. Ābelēt tur tūmā pie akkas bija ļoti skaist jābūla. Ļaudis pādzēruši stēdzās klātu, grībēja sākt no rotā būlus. Bet ir še uz viņiem laičplēsi sauca, lai tie neaisu ska rotā būlus. Ābelē ar savu zobenu. Kad iz ābelis ar bailēm sauca, kāda balis, aiz necērt laičplēsi. Kamēr laičplēsi ītkās atrūgdamies, atrāvās no kuplās ābelis. Pārvērtās tā līdz tēpa šā brīdī, pariet skaist jau nu sievišķu. Brīnodamies skatījās uz viņu tas ar jūtām neizsakāmām. Tā bija visi ļaudni darītāja, viņa ienājadniece spīdala. Spīdala nu tam pie kājām krita, lūdzā uz laišo nenomai tājot. Būšot viņa noslēpumus atklāt, būšot noziekumus pārlabot. Absoluties visā savā mužā, laičplēsim varši ļaudni nedarīt. Laičplēs lai gan visu neticēja, davi nāja viņai dzīvību. Varonskas ar milziem ļodiem kāvās, negrībējamai tāds sievišķu. Tagad spīdala tam izstāstīja visus liānus darbus nodomas, kur uz tā un kangars abi kopā, laičplēsim par postu darīši. Kā tie vīluši izburtnieku piles, laimdota un draugu koknesi, un kā draugs un mēļi līga viņa, uztecīgi viņa mužīgi. Vēcā rāganu, ko vēlnu bedrē, laičplēs agrākās sotrecējais. Abūrusu šito jaukos salu, tā kā kūģi šeitin pievilgti, kūģiniekus viņa aizskardama pārvērtusi drīz par akmeņiem. Tie trīs jūdi, kurus viņš še kāvis, esot viņas dēli bijuši, kur uz tā tur mājā tilti galā, barojusi daudziem ēdieniem. Bet palaikiem viņa kārojuši, apēst arī kādus cilvēkus, kūģiniekus tad atzīvinājusi rāgan un viņiem devusi, kad šis viņas dēlus esot kāvis, tad tā pārskaitusies briesmīgi. Palaikusi ielajā par aku, un šī līdzās tur parābeli. Jašie būtu odzēruši nokas, iekām laičplēs viņā iecirtis, tad šie visi gan ar lielām mokām navi būšot atraduši drīz, bet caur viņi stipro ieciršanu, akā no nāvēt rāgana. Tāpat arī spīdalē būt klājies, jašies nebūtu toto žēlojus. Laičplēsi to esi uzvarējis, tec tā ar balsu aizgrāptu. Pērkons divi tevi sargājuši, it prat visiem jodiem ļaundariem. Tu mērto vēl grūti darbi priekšā, gaida mūsu mīļā tēvzeme, ka mērtu šeit tālā jūrā maldies, tēvazēmi sveši dedzinu. Steidzies laičplēs jūs tēvi majām, atriebies tur svešiem varmākiem. Akciklā prāt es ar palīdzētu, ja priekš man izbūtu glāpšana, ja izbūtu tāda nivainīga, kāda tava daidā laimdota. Bet kas var izpašām velna rokām, izrauti noru nātu derību, kuri pat izīmējusi esmu, kais lībā ar savam asinīmu. Spīdela to teikusi savu ģīmi, apsedz un galba. Tagad laičplēs nešaubijās vairāk, ka nosirts tā vēlas atgriesties. Tē ar viņam tagad prātā nāca, nejauši tas mazēstīs toklis, kuru tas taināktīvē un apedrē, bija ģēmes līdz par piemiņu. Viņš to lika atnēs drīz no kuģa, un tad spīdela to pasniedza. Tik, ko spīdela to iraudzīja, kad tā lielā priekā iekliecās, un vēl reizi laičplēsim pie kājām, pateikta mās viņi nukritā. Laičplēsi, tev visu savu mūžu, būšu patēcīga kalpūna. Tu ar šo mani devis svabadību, vēl ne nagiem mani izrāve. Tīs toklis ir mani parakstītā, ļaunam absolītā derība. Tagad viņu es iznicināšu, un tad dzīšos, kamērt dzīvošo, tik pat čakli labus darbus darīt, cik es agrāt ļaunu darīja. Spīdela no, kas burjus pieķi paņējuma ar kuru ragana, modināja aukšām kuģiniekus, kad to saviem dēliem adeva. Tagad viņi staigāja pakrastu, visos kuģos laivās iegāja. Aiziskāra ar spieti gulētājas, un tie visi dzīvi uzcēlās. Visiem likās, ir kā vienu nakti, mienties salā būtu gulējiši. Tādeļ visi priecīgi un spirkti, salā pastēgāties iegāja. Lāčplēs arī viņus abskatīja, un par ļoti liela brīnumu, iraudzīja kuģinieku pūkā laimdota ar draugu koknesi. Laimdota un koknesi, abi kopā, begtam iz nonnoklostera, sasnieci pēc ilgas ceļošanas, beidzot vācu zemēju urmali. Še tie atrada ar kādu kuģi, gatavu uz tālu braukšanu. Kuģinieki vācu zemēs pretces, kribēju uz svešām mostām vesti, un ar daugavā pie rīdziņi grīves, apmeklēturi jaunot pilsētu. Laimdota un koknesi nezināju, beul nekopar jaunot pilsētu, nezināju ar par saviem mīliem, kā tiem klājas tālā dzimtenē. Tādeļ viņu vēlēšanās bija, nokļud ātri mīļā tevijā. Tomi ar viņu abu vēlēšanās, vis tik ātri neispildījās. Tā kā laičplēsim ar viņiem cēla, vētrs cēļā veca ragana. Kamēr beidzot tāļi nosnot cēļa, nezināmā jūrā iedzinā. Kad bij ilgi apkārt maldījušies, viņi kādādienā redzēja, tāļa debes smalā jauku salu. Priecīgi te turp nobrauca, salai tu vojoties kuģi skrēju, it kā vētra viņo aizrautu. Kamēr neapturamitas beidzot, salā citu pulkā ieskrēju. Salā kuģi niekiem pretimnāca, kādā īsta laipna vecene, aicināja tos iekš tiltam ājus un tur bagātīgi mīlaujam. Vēl lāk viņi visi gulēt gāja, savā kuģi, kur tie aizmiga, un bij gulējuši visu laiku, līdzkam spīdalat os pie cēla. Kas var iztēkt visas viņu jūtas, kad tie sati kās ar laičplēsi? Lēm dotatam drīz ap kaklu krita, kok nes roku spiedas ir snīgi. Tik ar laiku viņiem vārti radās, kad viens otram sāka pavestīt, savas gatījumus jūrās zemēs. Savas likstas traibus likteņus. Lāčplēsim pie tam pavisam zuda, šau bijšanās savu miljodēļ, tie no jauna absolījās cieši, mūžam turēt savu derību. Spīdela viens tāvē pie malas, neņēm pie runām dalības. Kamēr laičplēsi to pie roku stvēra, laipnici tiem klautu pieveda. Stāstie, kad savu šīs mētas gribu, aizsot viņi abi izglāpti. Lēm doda un kok nesis tagad stēcās, spīdela ir daudz reizes patēkties. Un artūno savas pusas lūdza, pieņemt viņu visu draudzību. Spīdela no sirc ar absolījās palikt viņa īstu draudzene, un uzpriekšu visos gadījumos, ar ar viņiem kopā turēties. Spīdela ir šī jaukā jūrus sala, bija vāgrāklā bezināma. Viņa tagad laičplēsim un citiem, derēja par labu vadodni. Izrādījās, ka šī jūrus sala visi bija ļoti auglīka, tā, ka daudzi šo no kuģinīkiem vēlējās uz dzīvi nomesties. Laičplēsim, kas salas iņēmējiem piederēviņas valdība. Tāda ir tam ar pašam vajadzēja, šeitam kādu laiku nodzīvot. Kamēr ļaudis salā ietēsījās, un tas iet cēla savu vietnieku. Viņi paši visi četri draugi, mājā tiotu galā dzīvoja. Spīdelaši atkal lielā mājā visas vietas labi zināja. Viņa parādīja lielas mantas, nogūdītas daudzos kambaros, arī lielu krajumu ar lietām, kuras derēja priekš pārtikas. Laimiegiši pavadīja dienas, mūsu Slovenākajā tautieši. Un iešiem tik daurgi tēvazēmi, visā ziņā nebūt bijusi. Viņi būtuši nejaukā salā, laimiegi, jo projām dzīvojaši. Bet tāds nebija viņu visu liktenc, mierā laimē, kaut kur nodzīvot. Sets tiem dzinās tēvazēmi redzēt, ņemt pie viņas cīņiem dalību. Kādā dienā, kad jau sataisījās viņa nobraukt savā dzimtenē, ka mērlaiči plēs ļaudīmdeva ziņas, noteicu, kā viņiem jādzīvo. Gāja koknēs svaka rāpas salu, pas tēgāties savā nodabā. Viņš bija ticis līdz tā jaukai lejai, kur bija akā kauta ragana. Jau par gabalotas ieraldzīja, tur pie akas mazu uguni. Tu vāk aiedams pazinatas skaidri, spīdalu pie uguns stāvošu. Rokās turēja tā rai būs pieķi, un vēl kādu mazu tīstokli. Abus viņa ugunītad metta, pati tāpies savīm teigadama. Eta projām jūs pa gaisu gaisiem, izniks, tad kā duume putekļi. Jūsu varo pārman iznikusi, esmu tagad nojums svabada. Uguns stāps ar trošnišu ir šķēdāmu. Aču mirkulī gaisā pacēlās, palika par liiku uguns pūķi, spēgādams es projām aizlaidās. Uguns zemē pēc tam arī zuda, klusakrēs lilaju apklāju. Spīdalu bija numetusi uz zemē, slaucī no atcī masaras. Ši nei brīdī, kaut nes spietās gāja, pacēli tokušam sacīdams. Ka pēc māsaiņš šeit entutiks kumji, slauki savas daļās atstiņas. Spīdalu gan sākot nokau nejās, tomēr viņam lēni atteica. Asaras šī slauku es aizprieka, cerēdama vēlu znākotnī. Domāj no jaunie sākt dzīvot, aizmirstama tums šo pagātni. Kok nesietu koridzējis esi, tur ir tūpies evkās lepumu. Drīzi laikam mūsu ceļišķirsies, tad tev pieminēšu klusumā. Kok nesis atvēranu viņas roku, atbildēji dzili jūtoši. Spīdalu es tā uz noslepumu smužam klusu pie sev turēšu. Tu jau pati aizmirstusi esi, visu savu tums šo pagātni. Kaudai man būs par to, kaut ko zināt, es tiksim savu glābēji. Bet vēl vairāk, arī manim ir aid, tevi mjāsaka kāds noslepums. Kuršiet tu viņam piekritīs, mūsu ceļus, tomēr savienos. Spīdalu nācu ceļu ar man kopā, zini ar, ka tevi mīlēji. Spīdalu to dzirdot no bālēji, viņa skrūtis ātar cilājās. Koknesi tā teica, vai tu zini, ko tu vēlies selpar līgau? Šovak ar šalējā dedzināju, ugunies vēlna derību. Zinu teica koknesi stingrā balsī, redzēju, kā viņa iznīka. Zinu ar, ka varu ļoti cienīti, to, kas krīt un atkaļ uzceļas. Tas gan stāvēs stingrāki uz kājām, nekā tas, kas vēl nav pakritis. Kad vēl spīdalu tikko nejauši pārstēkt pie sev izdomāju. Koknesi viņai sēri tālāk teica? Jaši viņa jūtas atraidot, tad gan labākitam būtu bīs, krastam alā būt par akmeni, nekā tikt no sevas izlabējas pirma mīlestība atraidīts. Spīdalu inu ilgāk neturējās, gālu pacādama at teica. Ja tik cēlātavam mīlestība, tad es arī citāt nevaru. Niemi man, es būšu uztecīga, kā var būt vien kāde pasalē. Tā, kad apķēra to Koknesi cieši, skupstī nocīmas aras, silta vēsme viņiem garām laitās, tā bija laimis mātas vētība. Otrā dienā laičplēsi savu kuģi, laida projām jūrā līgoties, salā visu burvība bija beigta, kuģi gāja kur vien gribēja. Ceļā Koknesi spīdela ar patte, izstāstīja savu mīlību. Laičplēsi laimdota šiemīļa drauge, priecājās par viņu laimību. Aizmirstas bija tagad visas beidas, ko tie vienas par otru cietuši. Tagad viņu ilgošanās bija, no tik tātris savā dzimtenē. Kavēkļi var ceļā negadījās, ziemēļ vei vētrs necēla. Līgās liet kā pati jūrus māte, veicināvi viņu braukšanu. Kamēr beidzot tālāde besmalā, tumši priežumeiži rādījās, kraste cēlās nācu to vak to vak, daugau grīvā kuģies iebraucam. Piek tā dziedājuma beigas. Lāčplēsis, sestais dziedājums. Pirmādēlja, šis ir LibriVox iraksts. Visi LibriVox irakst ir brīvi no tortiesībā. Lai uzinātu vairāk vai piedalītos, lūds apmeklējiet LibriVox.org. Lāčplēsis, sarakstīs Andres Pumburs. Sestais dziedājums. Pirmādēlja, līgās vētki līgas nakts. Virsaišas apulce. Lāčplēsis ar biedriem sapulce. Kāzas, karšar broņiniekiem. Lāčplēsis liovārdē. Kangars un dītarīgs kā nodevēji. Lāčplēsi nāve, beigas. Pargats kādu līgonāces, avus bērnu sapraucīt. Tad pavisām Latjuārēm, līgo līgos kanēja. Pogāj mīļi lakstīgal visos upjulīcīšos. Līgos vētka, līgo nakta bija atkal nākus. Zilā kalna, kalna galā. Degagaišas ugunis. Līgos soņi ragus pūļ. Svētko saucat autiešas. Un tie nāca jaune veci, lieli mazibariem vien. Tēvi nesam medu alu, mātas sierus plāceņas. Jaunas meitas jauni puiši, zāles puķu vainagos. Līgas nakti visi kopā, pušķojās un pretsājās. ēda dzēra dejas vēda, līgo divam ziedoja. Līgos soņi tautas vēda klāt piedīvu autāra, izlēja tur medus kausus, tārga sāles dedzināja. Un kad liesmas dūmus mārža pācēlās no autāra, dziedāja tie visi kopā slavas ciesmas lūkšanas. Mēs tev radzam milistībā, līgo, līgo, labu draugu sederībā līgo. Svēti mūsa saimniecību līgo, līgo. Mēs tiklēties pildēbļūde, slīgo. Niemisavus ir mūs ir, līgo, līgo, apjāj mūsu mieršu laukus līgo. Izmins milgas lačaus es, līgo, līgo, lai auk mūsu tīri mieršu, līgo. Mūsu pljavām zālidūdi, līgo, līgo, lai auk mūsu tīri mieršu, līgo. Mūsu pljavām zālidūdi, līgo, līgo, mūsu telēm smalkusi, līgo. Kā esi putķies, kā esi ziedus līgo-līgo, mūsu kālu no sielijās līgo. Lai pinvisas ciemu meites līgo-līgo, reibus putķu vainadziņus līgo. Atved mūsu tautu dēliem līgo-līgo, dēļas krietnes līgo, viņas līgo. Piesķir mūsu tautu meitām līgo-līgo, dišus miežu arāiņus līgo. Nāci ciemā nāci sētā, līgo-līgo, savu bērnu apraucēti līgo. Lai beig skaudji, lai beig burvi, līgo-līgo, lai mēs tevi milējami, līgo-līgo, lai mēs tevi pieminami līgo. Kamēr dziesmu pilnes skaņas, mežos lejās aizlaidās, parādījās bzētā birze, apāršku plēmuzoliem. Aizgājušo tevi ēnes, tautas sargo dvēsiles. Vai deloši līgu soņi redzējušos varoņus, godbīgi sēktām galvām viņiem garāmas tēgāja. Tagad tautu pamācija vai deloši vecākais, vienprātībās sadarībā visiem kopā turēties, visās kaitēs gadījumos saviem brāļiem palīdzēt. Un drīz visi veci jaun, mīļi rokās sadevās, visi solījās no jauna palikt labā draudzībā, kuram bikāt zināvs naidnieks tas pie viņa nostēdzās, roku dodams mīļi lūds, atkā mīru sadevēt. Un piezi lākālna birzēm diva vai gatulmā, svedīta no tēvu gariem, visi tauta apmetās. Zaljā zālē sēdēdām pulkos baros pulciņos, mājas tēvi, mājas mātas izdalīja dāvanas. Pilnas kananas kauts ir agi pielietēr miestiņu, ceļoja par indurindām, krietnas malkus sniegdami. Plāciņus un mīgstus sierus deva līdz kouskosties, ēdot zarot sarunājās daudzas lietas apsprieda. Vīri savas darba biedrus šeitana kopātrada, sievas savas tautumāses, kuras tāli dzīvoju. Arī sirmigāli viņi vēl dažus, ņiprus večus satika, kur ir tiem priekš ilgiem gadiem bija biedri jaunībā. Bet var visiem jaunā audz, liegas naktīj priecājās, puiši pulkos kaislām jūtām dziedāja par mīlību, mētas koros atbildēja, mīlību tiem liegdamas. Tomār katra gan pie sevist klusumā tā vēlējās, kaut jau jau kais brītiņš nāktu mīļākokat apkampta. Tālāk, tālāk, puiši spiedās mētat bāru tūmā, kamai ar dīzi katri savu izradzētos atķēra, un ar viņām roku rokās rindu dejas uzvedā. Oskau nātura birdzes malā apakši svēta ozola, sapul cējās vajadeloši visi tautas virsājaši. Pārs priedu par mieru kāru, zīlēja par likteni, viņu pulkā vecēs burtnieks atradās un aizkrauklis. Vēlāk arī vecēs lielvārts, svētā birdzē ieradās. Nopietnībī viņu ģībji, nopietnīt ir unāja. Rūno birkas birzē lasot, grūtas zīmis rādī. Sevišķi bija vecēs lielvārts, šoreiz dzili noskumis. Kad bija savus vecos biedrus ir snīgitas apsvecist, no stājās tas viņu pulkā, uztiem šādi runāja. Birsēši ebzi lokalnu, jūs to postu nezināt. Kur šai pašā laikā draudē mūsu tautu samētāt? Zināt, ka pie rīdzīņi grīvas daugav malā apmetās. Sveši ļaudis, kuriem līvi, atļāvaši irgoties. Vēlāk viņiem pie biedrojās, dzelzu brunju nesei, kuri katri pavasaru, pulkiem šeitana atnāca. Tagad viņi rīdzīņi grīvā būvējuši cietoksni. Ikšķilē un salas pilīj mūra pilis cēluši. Un noturieniskās vēri glūn uz laupījumu vien. Tiepa priekšit kā lapsas, viltīgi mēs pieglāsties. Bet pēc tam, kā neki nevilki, aprī vissu kārīgi. Līdzšim viņi līvu zemi, gluži postā likuši, viņu ciem uz dedzinājuši, viņu mantas laupīši, no kā uši vīrus sievas, kuri pretim turējās. Citus atkāl piespieduši, pieņemt svešu ticību. Bet vispārēs viņu no lūgs, išo zemi iekarot, un šīs zemes tautas visas, sev par vergiem padarīt. Un tad visu bāties zemi, savā starpā izdelīt. Tādaļ arī kādā dienā mani ļaudis festīja, ka pulkus svešu karavīru atjājot uz lielvārti. Ātrumāts izpējams bija liku ļaudis aburnot, un ar viņiem tadais vartiem svešiem priekšām nostājos. Uzrunāju tosi tīsi prasīdams ko vēlējis. Tadis pulka atdalījās trīskāts plecīgs bruņinieks. Teica Daniel viņu saucot, sūtīts tas no bīskapa. Jeiņiemt savu noomas vietu, vēc opili lielvārti. Ja ir labu es to vēlot, tad šis manim atļājot, dzīvot savā vēcā mājā. It kā viņa babuļu neks. Jāna mūra pili būšot, viņš priekš savim uz tēsi sit. Jei mīt nekiem manos cīmūs nodošanas uzlikšot. ņemšot tas no semniecības savim daļu desmito, un priekš savim baznīt stēviem podu visas labības. Pots no katramājas arkla viņiem būšot jāskaita. Zināms, kai satrājadīju barrigi tādu beskāuņu. Partotika no postīta manu tēvu vēcā pils. Ļaudis kauti vangi jūs ņemti, visas mantas laupītas. Pats ar kādu mazumiņu karotāju izglābos. Aizgāju uz gaujus krastiem, dabar jau mani uzņēmu. Viņi stiprā pili nāca, daži Latviju virsēš, salasīja karotāju spilēj vaiņus apmeta, un no šajienas tie kopā līdz ir lībiem gribēja, svešo varē pretim staties, bruniņa niekos apkarot. Bet caur danīj elu ziņas, rīgas bīskabs dabūja, lielu bruniņa nieko pulku tas uz gauju sūtīja. Viņa pulkā arī radās, kā upapats noturājadas. Tas par postu visai zemēj bija līdzis kristīties, un ar zemes inaitniekiem slēdzis cietu draudzējbu. Tagad viņš ar bruniņa niekiem gaujas pili apsēde, dabrēla un citu sāka drauga prātās kubināt. Laišies savus tev, divus, atstājot kā maldīgus. Romas lielais pāves tas sūt, sūtīs savu vietnieku, kurš par šiem kā berniem būšot, valdīt rīgas pilsētā, ja šielabā pratā gribot, padoties un paklausīt. Kad no valni virsēts rūsinši gribēja tam atbildēt, un kā ieres skotprātīgi noņēmi sav cepuri, tad kāds bruniņa nieksis stopa smaku būtu izšāva. Kur neab sakto galvu, rūsiniama raisķēra, navīgi no būta strāpīts virsēt zemēja pakrita. Par šo nedjēlījo darbu visi ļoti sašuta, un es pili sverniem laukā bruniņa niekiem uzbruka. Sakāva to slīdz padnaktē piespiedaus bēkšanu. Tomēr viņiem jauni pūki drīzi nāca palīgā. Tautieši tad atkau pili visi devās atpakaļu. Še nu bija astas cīņas daudzi dienu nedēļu, kamēr visas tautā pile rokā skrita pārstpēkām. Piles karotāja ļoti, cīnījās kā varoņi, kamēr beidzot gandrīs visi valņos navi atradā. Aršīs piles ieniem še nu Latviju zeme valjā stāvu. Dzirdi jau lieluskara pūkus, bīs kāp sat kaut rīkojot. Virsājuši es jums šo vēsti tagad nesu bēdīgu. Bet ja divu prāds pūs līdzis, gals var veikties laimīgi. Vēl ir Latviju plašās ārēs daudstos čai pukalēju, vēl ir simtus simtiem rūkas, zobar uzgas vicina. Pūša taures citat bungas, saucat karā tautiešas. Un šai dienā visi tauta, kā vienas vīrs būs gatava. Mirt vai savu brīvestību aizstāvēt līdz pēdīgam. Kamēr virsēšu šo vēsti, sasutuši klausijās, apkārt nepavisām lejām, līgošana apklusa. Bet tad simtas balsis saucam. Lāčplēs, lūk un lāčplēs snāk. Un pēc kāda īsa laika, pavadīts no gavilēm, lāčplēs līdz ir saviem biedriem, svētā birzēja gāju. Lāčplēs savu vecotēvu apkāmpai cirs nīgi. Tāpat savus abustēvus laimdota ar spīdalu. Kognis arī sveicināja pazīstam uz virsēšus. Tagad visi sapocētie bēdes rūpes aizmirsa. Kamēr lāčplēs sviņiem tuvu, tik mēr briesma stālumā. Sevišķi bija veciet tēvi daudz no priek aizgrāpti, kad jātkāls savus bērnu sredzēja sveikus veselis. Lāčplēs no ar biedriemņēma dalību pie sapoces, noklausījās visus stāstus notikumus bautījā. Sertstam dzīļas sāpes juta, atcīz dusmas zvēroja, kad sap citiem arī viņam stāstīja par lielvādi. Vajadelošis lodinājas sveikus esam pabēktus, novejlēja visu tautu divusti prāk labšanā, skubināja tautu dēlus palikt labā cerībā, un ievajadzīkas prieš tautas nodot mantu dzivību. Visi tagad abdomīgi savās mājās aizgāja, visi zinaika drīzi viņu rokām vajadzēs, sirsniegi šai krūtā laikā tēva zemi ar stāvēt. Bet jau sāli uzlēgdama atradat tur pakalna, virsājušus vēl kopā sežot, tautas lietas apspriežot. Vienprātīgi viņi lēma karu vesat ar svešniekiem, iznīcināt tos pa visam vai izemes izraidīt. To uz cāpiem stāvētama viņi svēti solījās. Vadoni priekš karapūkiem, laičplēsi tīvēlēja, un par palīgiem tam klātu, talvaldi ar koknesi. Tad vēl reizi solījušies pastāvīgu draudzību, virsājušanos ilā kalna pēdīgi ar išķierās. Lielvārtis laičplēsi skoknesi talvalds aizkrauklis un spīdalu. Pavadīja visi līdzi burtnieku ar lēmdotu. Jaunē pāri burtnieku pilī, kādas svinēt gribēja. Viņu tēbi vajadeloši, tos jau tagad svētīja. Kādēņ mans vainadziņš šķībis tāga galviņā, kā tas šķībi nestāvēs pilns, kad tautu valodām. Vainadziņi valkātama par laimiņu nebēdāja, kād noņēma vainadziņi lūdz laimas raudādam. Tais tautieti nedruklētis sudra biņa vadzīšiem, lai tur kārim mūs māsiņa savu zīļu vainadziņ. Tilti rībi tautas jāji, ne jāja mani bāleliņi, kād jās mani bāleliņi, zvadzējs varo zobeniņi. Redskos tauti, kāra vīri mani bauti bāleliņi, ar zobenu vārdos vēras tāvodīda kumeliņi. Tā dziedāja panāksnieki, pretsieniek uz gaidīdām, pretsienieki burtnieki pilī ar pie vartiem sajāja. Lāčklēs skoknes ar daudu citiem pavadoņiem iratās. Tīpēc vēca ieroduma gluži sveši izlikās, prasīpēc mājas vietas, sev un saviem kumeliņiem. Sētā atkal kāza ļaudis viņus visāda tirdīja, prasī no kādas tautas un uz kurien iedami, vai šos arī droši varot labā mājā paciemot. Kamēr vēcais burtnieks nāca, pats tos iekšā ielājda, istabā bija galdi klāti pilikti arēdieniem, pašā vidūt divi krēsli izpušķoti stāvēju. Už šiem krēsliem preciniek, abi divi no sēdās, vēlējās lai viņiem rādot visus kājas tās jaunavas. Kādi nieki tagad viņiem, šādu stādas pīveda, bet tie visi satrēdīja prasīpēc labākām. Kamēr vēcot priekšā nāca laimdota ar spīdalu. Tās bija kraznās rotās djērtas, galvās kroni uzlikti, izrakstīti dargām zīlēm, apkauti ir vizuliem. Prieciniek aukšām cēlās, teica šīstās īstajās. Sēdināja viņas krēslos paša līdzās nostājās. Tagad viņi vajacāt sāka, lai šos kronis pārdošot. Būšot šiet ar dargu navdu dargu precijās maksāt. Pašas jaunāst klusu cieta kāzi nieki runāja. Teica nēr pūrus elta, nevarot tos aizmaksāt. Nēr vāru nedzar karu, tikt pie viņu vizuliem. Tomēr pēc nobām pusēm laprātīgi salīga, un kad šiepīs solījušies sargāt tās un lutināt, arī pašas valkātājs preciniekiem vēlēju. Tagad nāca vajadeloši, abus pārus laulāja, salikatiem roka skopā laimāja viņas dēvēja, apsēja ar ozol lapām sapītām ar vītenēm. Pietam viņi šādus vārdus svedītam ir unāja. Tā kā slājata vīternīta vijas apkārt ozol, tā lai vījas liekaviņi apkārt savu arāju. Jaunie vīri izplatīja tagad kāzu dāvanas, liekavas tiem savus kruņus atdeva ar esaram, un šie viņām galvā likā dārgas samta cepuras, apšotas ar caunju ātām izrotātas sudrabā. Jaunās tatais gauda veda, un tām blakus nosēdās. Nutik sākās kāzu dzīris, vai rāk dienu naksiniņu pavadīt skoru dziesmām. Daudzām dejām uzvestām. Tu mērvēcēs burtnieks beidz, kāzu dzīris agrāki, nekā citkārt ieras spie, mierskat zemēj valdīja. Jaunie pāri nedabūji ilgi kopā priecāties, un pēc kāzam klusamājā baudīt jauno laimību. Liktenc, nenovēršam sliktenc, jaunos vīrus piespieda, atrauties nomīļām krūtīm, doties atkal klajumā. Tur, kurš čēpus prunis laužot, kā izsamerkst asinīs. Burtnieks likka karatāras, pūst pavisiem pakalniem, likka visos kalnu galos naktījus, kur tūgunis. Citi virsējuši to radzot arī tāpat darīja. Tā bija zīme, ka uz karu jāpautsējus tautiešiem. Un pavisiem cimiem mājām visā plašā Latvijā, tautu dēle bāli liņi visi karā rīkojās. Zobanas un šķēpus tvēra, apsedloja kumiljus. Māsas jaunas līga viņas, pušķojotiem cepuras. Raudādamas dziedādamas pavadīja karēvjus. Drīs pavisiem cēļiem jūtiem, jājas tauti karēvi, salasījās baros pūkos, naktībīrzes gulēja. Kamēr otrāt rešā dienā pulci svietā notika, laičplēsi slīdz ar citiem vadiem. Pūci svietā iradās. Kara pulki viņus sveica, likop, likop, saugdami. Burtnieks lielvārts abi vecija pavadīja karēvjus. Viņi gribēja līdz beigām palihka karatūmā. Arī abas jaunās sievas laimdota ar spīdalu. Negribēja mājās palihka gāja līdzi karēvjiem. Sestāt dziedājuma pirma hazdēļas beigas. Lačplēsis. Sestāt dziedājums otrā daļa. Šis ir libri voks ieraksts. Vis ir libri voks ierakst, ir brīvi nototiesībām. Lai uzlinātu vairāk vai pieta lītos. Lūdzu apmeklējiet libri voks.org. Lačplēsis. Sarakstīs Andrais Pumpurs. Sestāt dziedājums otrā daļa. Turp, kur gaujas krasti lokās, dziljās gravās ielejās. Kurs tarp mežiem krasti ličos atrodis daudz pilskalmu. Abdzīvotu Latviju ciltīm. Zemis vāļniema apmestu. Turpudevās kara pulki vadīti no lačplēša. Un, kur vien bija ieviesusies vācu sērga pilskalnos, ceļā tikka izpostīti visi viņus perēkļi. Tālāk ceļā viņi nāca, dabreļa pilstumā. Šeitām pūka bruņa nieku bija sapu cējušies. Veco pili tie no jauna bija cieti najuši. Lačplēs 37 pūkiem stipro pili ieniema, piekām daudzi bruņa nieku, da pazaudēja dzīvību. Tālāk, tālāk, kara pulki, it kā vilņi plūstemi, gāja caura mežiem lejām, apstāšanās nebija. Kamēr beidzot, kāl pa pili, turāja tu tiesas nedzā. Šeitana līvu zemez dalā, pilnīgi bija radzams, visās pilījis visos ciemos, vācu, kungu, valdība. Traktinās druvās mijaži rudzi, zelta vārpām līgojās. Līvi viņus aroseja, svešie niema plāvumu. Traktini lopi govi svērši. Zalās plāvās ganījās, svešie viņu galju ēda, viņu ādas pārdeba. Pilīm blakus bija celtas, sveši nieku baznīces. Priestarī un mūki viņās liaudiz dzina kristīja. Kristītos par kalpiem seviem, sveši nieki darīja. Un nav viņiem nodošanas, kad rāgadā jezinā. Tie, kas velbai palikuši savu tev ticībā, izklīda padzīļiem mežiem nezināmās silavās. Šetiet cirta aklus mežus tezināja līdumus, iek rozīja jaunas mājas tev diviem kalpojam. Bet ir šitos uzmeklēja bruniņnieku izlūki, un tik līdz kā iedzīvojās nodošanas uzlika. Kāra pūkiem tuvojoties sveši nieki iztrūkās, atstājad rīs savas muižas, savas mūku baznīces, visi beidza izlodzījās stiprā pilītu raidā. Lāčplēstos no visām pusēm saviem pūkiem apsēda. Nebīvis viegl lieta iņemts stiprotu raidu. Bruniņi neki lielā pulkā iekšprusētur atratās. Šāvas imtiem smagas bultas atgainīja karēvius. Līdz kāmu lāčplēstli, ka taisīt pulka trepas staležas, un tad kādā tomšā naktī pilis valņus pārkāpa. Kaušanās uz pilis valņiem tagad bija briesmīga. Kryta daudz no bām pusēm, abas daudz reiz atkāpās. Lāčplēst visiem pašā priekšā bruniņi nekus navēja. Viņa spēkam nelīdzēja dzauzu bruniņus stiprākās. Bruniņi neki tādus pēku redzēdama pārbījās, tā kā visi sāka nomest savuskara iročus. Un uz dzīvību vajināvi lāčplēsim tad padoties. Kā pa patšiši neatradāst, tās bija rīgas pilsētā, kurais viena usturējās dzīvodams pie bīskap. Lāčplēstli, ka viņa pili, sagraot līdz pat pamatiem. Paznīces un mūku mājas pēlnu čupās dedzināt, lai jo projām sviši niekiem nebūtuši patversmu. Bruniņa nieku pulkā bija arī priesters dītarīgs. Tas ar lišķu mēli teica, ka šiešētad nākušu viena kāopu vēlēšanu, kurš tiem pili adevis. Tādēļ lūdzot šiem kā visiem dāvināt jau dzīvību. Lāčplēsts arī velar vienu kāopu ļoti cienīja. Tādēļ beigās paklausīja dītarīgi lūkšana. Lai gan viņam līvi teica, neklausiečiem cilvēkam. Šis ar savu lišķu mēli esot visu niknākais. Es očos jau simtas reizas lišķajadams tas piekrāpis. Tādēļ jāri visus citos viņš šeģīvus atlaižot. Dītrihi šo mēlu mūkulētas viņiem izdodot. Lāčplēsts tagad pavēlēja izdod viņam dītrihi. Šieto vēde svētā birzē saviem diviem upurēt. Bet kad cirmais zirks par šķēpu, trīs reiz bija pār kāpis, un ik kā trurēs papriekšu kreis okāja pār spēris. Tā bija zējime, ka ir dievi atraida šo nelieti. Tādā ziņā arī dītrīgs vēl no nāvas izglābās. Lāčplēsts likas vešiniekiem atņemt brunis ir očus, un tad tos ar plikām galvām, aiz dītrīgas pilsētā. Tagad viņš še visu zemi deva līvu vatsākiem. Atstāja ši tālu valdi līdz ar viņa karēvjiem. Lēšie kopā līdz ar lībiem gaujas krastus sargātu. Pats ar koknesi un tēvu niema citus karēvjus, un tad devās mežiem cauri taisni tie uz lielvārdi. Tā kā turēdā bija arī, bruninieki lielvārde, nometušies pilnāt zīvē, kā jau visu raduši. Tomēr še par visiem niknāks bija viņa vēcākais. Daniels Banneros bija cilvēks, bez nekādas abziņas. Tas bija vēcās pilstvietā mūra pili uz cēles. Pašā stāvā daugavskrastā darīs nepie ietamu, un no šajien visu apkārt uz brocis un lopīs. Ciem uz maiz, dedzinājis, ļaudis visādas paidējis. Šādas briesmas radzēdam bija daži vēcējiem, bēguši ar savām ciltīm dziljos mežos slēpušies. Daniels Bēdzi lopīšanu izsūtīj vēsnešus, likatēt, ka gribot mierā, dzīvot tas ar vēcējiem, un dēļ miera derēšanas lūdzas tos uzpili nākt. Vēcie, kuri nezināja, paša ļaunas viltības, paklausīja negantniekam un uzpili nonāca. Daniels viņus kādā klētīj, ar pus pilas saņēma, sniedzi viņiem estu un dzerti, sarunājās draudzīgi. Bet uz reizi, ka mēr visi vēl pie gaudas sēdēja, izgājotas ātri laukā klētis dur visais slēta. Tat ar saviem bendas kalpiem klētis salmiem apkrava, un no visam pusēm ātri, uguni tāja pielika. Ugunas liesmas trīzi vispāri, visu klēti apņēma, kārs tums dumis piedās cauri, iekšā brēca cilvēki. Daniels pats ar saviem biedriem pilas vēl nu uz stāvēju, un ar ļauņiem vēl nasmiekliem, ugunas liesmas skatījās. Tomēr tam šīs miekli galā palika par izbailejiem, jautur pat pamežot ciljiem atskrēji daud jātnieku. Viņiem priekšā lačplēs jāja, smagos čēpot turēdams. Dzirdot klēkšanu tur klētīj, lačplēs dur visiesita, un ar citu palīdzību vēcos ātri izglāba. Šiekā debes nokritušo, iraudzīja lačplēsi, prieka pilni patēcību, izstējts par labšan, un tad ātri izstāstīja, kā šos krāpis Daniels. Dzirdot čaudu vēlna darbu, lačplēs sļoti apskaitās, savts savus ļaudas kopā, sāka pili apkarot. Lai gan brūņa nieki stipprilīts pat nāvēju turējās. Tomēr pēc neilga laika, lačplēs spili ieniema. Pēc tam viņš bez žēlastības likavis uz nomājatāt, bez vien pašu Danielu, kuru dzīvu saņēma. Tomiņš vēlāk atvēlēja saviem ciemu vecākiem, laikā zinādami paši, atriebisšim ļaudariem. Ātri izpaudāši ziņa, lačplēs sesot lielvārdēja. Visos ciemos visās majās priekavējesti saņēma. Visi atkāko āno jauna, atdaboju dzīvību. Tie, kas bija izklīduši dzilios mežos slēpušies, selisījās atkal kopā, vecās vietas ieniema. Visi stēdzās priekapilni, drīzus pili lielvārdi, pateikties par svabadību, apsvecināt lačplēsi. Lielvārdē bija prieka dienas, svētki kāra uzvarāja, pēc ar lielvārts visiem ļaudējiem lielis dzīras darīja. ēda dzēra dēs veda, laupījumu dalīja. Kādādien atminējās Daniela virsājaši, tie to ņēma laukā veda, daugama lā nulika. Teģdami, tu vācu sunis, nodavi mūsu gunim, tagad, kur tu mūsu rokā, mēs tev dosi mūdaniem. Tatie ņēma biezu dēli, Daniela uzlika, augšpēdu uz biezā dēli un ar virvēm pie sēju. Pēc tam viņu apsmiedami iestumdīja daugava. Braucinūs savu zemis, savu braulja meklēdams, līdz ar tevi projām aizbrauks, arī svešā ticība. Briesmas bayles nuvis apkārt, svešiniek uz pārniema, dzirto čādus karadārabušaša no Latviju varoņa. Bisi viņi, kur vien bija nūz rīgo aizbēda, meklēju tur paglāpšanu, dumus mūrosi tiprejos. Bet ir šipadz bīskaps Alberts nejūtās vairs drošumā, redzēja, ka viņa varab bauti jādris iznīcīs, jātās vēl izvācu zemis karapūkus nedabūs. Tātai tas ar kuģi brauci atpakaļu zvācemi, gribēju tur lielus pūkus bruninieku sadarēt, un tad jaunā pavasarī, karu atkal atjānot. Tikām rīgā savā vietā viņš no kaupu atstāja, kur ši paliku šos svešos apņēmās pats absargā. Lāčplēs sinādams, ka zemei, tālāk briesmas nedraude, atlēta uz mājām ļaudis palika pats lielvārdē. Šeit un jau kietēsījās, abit ier laimdot. Laimdota pa iekšu pūs, laičplēs laukās trādāja. Cietināja tēvu pili, semniecība vadīja. Koknes arī tevās mājās līdzņiemas pīdalu, aizkrauklistos pavadīja līdz pat pilēja koknesē. Sirs nīgā ir diviem teica, laičplēsim un laimdotaja. Šķirdamies viens otram draugi, labu laim vēlēja. Vecēs lielvārds pavadīja mājās draugu burtnieku, abi veči burtnieku pilīji dzīrās kopā pa dzīvojata. Laimdota un laičplēs abi, nu priekš savim dzīvoja, aba bauvotis lavas darbiem godāti no tautiešiem. Še uz daugaus jaukiem krastiem, viņi tagad panāca, ko bija grūti meklējuši, mīlību un laimību. Ziedons atkal kāl nuslējas, tērpaz aļauz vālkā, atkal dabaz dzīvinieki, kustējāsit modrīji. Tēv zemēja grūti laiki, likāsit kā bijuši. Katrš savās mājās stēdza pavas ar darbus sākt, arklus iesiet griezas uzsist, sētas žogus izlabot. Arei kangars bija laukā savā mazā dārziņā, griezas arus, smēja mietus, savu dārus apkopu. Viņa ģīmis izskatījās tagad ļoti saīdzis, tam bij arī notikušas lietas nepatīkamas. Postas, ko bija palīdzējus, tēv zemē izplatīt, kā vispāri arī viņam sliktus augļus ienes. Zemes ļaudis kāpā priekšu viņa neapmeklēja, sveši nieki tāpā visam nedomāji ievērot. Bet par visu vairāk kremta, sirda vecam liekuljam, ka bija lačplēs stautas varuns lielu slavu panācis, un kas pīdalabī brīva vēl nenagiem izrauta. Viņam vien bija jāsagēda moku nav briesmīga, un ar savu ļau no sirdi vientuljam šajā dzīvo. Tādēl tikko neistrūkās, kad jau saulē noejot, kāda balspiedārza vartiem dobi viņu absvēca. Galvu pats aļotas dārzā, ir audzīja dītrīgi. Tieši ambrīnos, ka tur eizi arī mani apmeklēja, vai gan tev tais mūrapilīs apnikuši cepeši? Teica kangars viņu sveicotu pasmīnēdam spītīgi. Cepeši nav apnikuši, bet rīz viņu pietrūcīs, jā ar savu mākslas spēku nenāksi man palīgā. Šorēs tevim solu visu, ja vien manim līdzēsi. Teica drītrīgs izstāstītams, ka pie rīgas atnākšot, ar jola ielu karaspēku, bīs, kāps alberts trīzumā. Tomēr visu parvelti būšot, ka mēr laičplēs bāltījā, proņinieki nevarēšot visos zemi iekarot. Tādēl laišis izmeklējot, kur tā stiprums pastāvot, un ka pretinieks, kāds stipris varētu to pārvarēt. Kāngarstējica viņš jau desmit, reizi sasot cūtījis, viņam ciljām iūžus jūdus, bet tas mās ko līdzējis. Laičplēs visus zemēj kāvis, dzīvs no valgiem iznāces. Jā tas tagad proņiniekus, it kā lakstus kāpājot, tad šim genmas bēdas būtot, jā to citi apstākļi, nepie spiestu izturēties nājadīgi pret varoni. Pats šis nezinot, ko iesāk, tālāki pret laičplēsi, varbūt viņa kalpu gari, došot kādu padomu. Dītrīks tie par labuņa mūt, viņa prastot dzīvokli, tad lai kādu laiku šeitan viņi mājā paliekot. Naktījies, lai dzāstnu kāngars, vienas pat savā kambarī, pietēgdams lai, jakot dzirdot, dītrīks mērīks paliekot. Pusnaktinu cēlās viesuls visamājušķobijās, kambarībīs tenēšana, njurtēšana dzirdama. Tā, ka dītrīkām aizbaileja mati stāvas acēlās. Tas savu metu Krustus priekšā noskētīj pātrs. Naktis trīs bez gulēšanas, kāngar šādi pūlējās. Kamēr trešā rītā teica, no pietnitas dītrīkām. Nolādēta būši diena, noslēpumu atklājot, arī mēs kā nodi vei, nolādēti paliksim. Tomēr ļaunam būs jo projām darīt atkal ļaunumu. Tādēļ manas dabas biedri, klausies, ko tev stāstīšu. Lāčplēs ir no laču mātas dziljām išā piecimis, kur tā tevs, kāds divus vētīt, svientulīpāt zīvojis. Tas no mātas laču ausis un ar spēku mantojis. Jānu kāds tam laču ausis cīnīdamies nocirstu. Lielēs spēkstai pašā brīdī, tad ar viņu atstātu. Tagad ej es esmu galā, patēcības negribu. Lielus pulkus bruninieku, alberts bija atvedis, atkal rīgā un no jauna, kārus sākt rīkojās. Viņu pulkā tagad radās, ar kāds tumšēs bruninieks, kurš daudz gadus vācu zemēj laupīdams bija dzīvojis. Stāstīka viņa māta bijusi par raganu, un caur savo vēlna skola dēlu apvār dojusi, tā, ka tam neviena brūca nebijausi navīga. Šonu dītriks izradzēja, ņemts par savu ieroci, un ar viltu nedjēlīgu lāčplēsi tāds samētāt. Arī kāupu aicināja pieši darba palīgā, apsolīdams dievu vārdā, viņam debes svalstību. Kādā dienā, abi divi, laimdota ar lāčplēsi, sedēj pie galda pilī, runādami dažāde. Laimdota jau kādu laiku, lītkāsit kā skumīga, nebija tik naigi jautra, kā no pirma sākuma. Tagad viņa kādu brīdi palika idu domīga, tad ar kustinaušu balsi šādirunā tie sāka. Lāčplēsi mans milēs saki, kūgan tas lai nozīmē. Dāžu reizi nenovilši, skumies mani grūtina. It kā baylesi sirdi pārņam, lai gan pati nezinu, iemesla par kotā notiek. Es jau esmu laimīga. Ak, tik laimīga, ka baidos, vai tik kaut kas nenotiks, kas var traucēt mūsu laimi, mūsu dzīvi izpostīti. Kamēr Lāčplēsi nepaspēja, laipni viņu mierināt. Vārtus sarkustam ziņu teva, kā jau zvārtiem jātnieki, sauts otlētos iekšā laižot, esot labi draugi šie. Lāčplēsi skatījās caur logu, tur pie vārtiem stāvēja, kādas veši broņa neki viņu pal kā kā opa arra. Lāčplēsi zināms neka vējās, lika vārtus attaisīt, saņēmi tos ir kā viesus, viss agoda cienīgas. Kā opa viņam pavēstīja, nāko čieno bīskapa, par šīs zemes mīra runāt noslēt labu draudzību. Lāčplēsi jau bez vajadzības nemeklēja karu vesti, tādēt tas ar labu prātu, kā opa runās ielājdās. Vai rāka dienas svešaniek no dzīvoja lielvārtē, Lāčplēsi viņus pacienīja, cik vien labi iespēja. Izvīkoja dažas vēiksms, kāra cīņus uzveda. Tomēr laimdota šīs dienās, ļoti nemierīga bija. Viņa nevarēja iecīst bruninieka tumšajā, lai gan viņš ar laimiem vārdiem piglodījās laimdota. Kādurēji, kad tie atkal, kāra cīņus darīja, un bija citus uzvarējis drīzi tumšēs bruninieks. Tas bija laičplēsi ar gāja izsauts to cīkstēties. Lāčplēsi viņa trēdī, labā prātā jokodams. Par to šis ir dusmiks likās, atbildēja iz smiedams, laikam tikai niekessot viņa lielā spēcība. Un kopar šo agrāk citējus būšot tikai lielība. Lāčplēsi tagad nekavējās viņam priekšā nostājās, un ar zobeniem jau smagiem, abi sāka karoties. Lāčplēsi tikai atgainījās vēl ar to, kā jokodams, bet šis ļoti lielus pēku izmanību rādīja, kamēr laičplēsim uz reizi, vienu auxinu citē. Lāčplēsi par to dusmiks ticis, deva tādu citienu, kad tam visas brunis pušu pārcitē ar zobenu. Asinis sāka tecēt laukā, bet ar zobenu salūze. Bruniņi nieksto ievērojas citē otro citienu, un tam atkal otro ausi drapīdams tas no citē. Nuvērs dusmām nebija gala, lāčplēsi viņa sagrāba. Sāka tienu, abi lausties, tā ko zemi līgojās. Trīs reiz lāčplēsi cēli aukšām bruniņiekus magājo. Trīs reiz pats tas streipoļoja bruniņiekams paroties. Klādu būdamie karavīri nobāluši skatījās, noši skata viņu kā izbīkā zemē imietas. Lauzdamies tie tuvu bija stavam krastam nākuši. Lāčplēsi spēcot bruniņieku gāza dziljā nolejā, bet šis kristams smagām bruniņām norāvat olīdz ar sev. Udenc blakšķiens norībēj, vilņ aukšus lakšķēja, un šie abi karotāja pazudat tur dziljumā. Gaudu kliedzien cieskanējās mūrpilīša osmīgi, laimdota taj pašā bridī beidzas avudz īvību. Saules stari rietēdami bāligrima daugavā, biezam migla izplatījās birdama kā aseras. Sēri krāca udenc vilņi putodamā daugavā, viņi savā klēpīņēma Latviju tautas varoni, un ap viņa guļas vietu cietu salu uzcēla. Citi Latviju karotāja, rādi draugi tautieši, drīzi viens pēc otra krita, cīnoties pret pārspēku. Sveši nieki zemēnāca bargi kungi valdījā. Tauta viņu migljā tautas, simtiem gadu vērgojā. Tomēr vēl pēc simtiem gadu, atmenējās lači plēša. Tas briekš tautas nebija miris, zauta pilīgi gulēja. Daugavā tur apakši salas, tūk latpieliel vārdes. Laika no laika laivinieki, braugadamīt pa daugavu, pusnaktīrētas divus vīrus stāvā krastā cīkstoties. Pa to laiku pilis draupās, atspītīt ka uguntiņš. Divi vīri cīnīdamies pienēk pašā krast malā, kamar beidzot tino krast, udans zevmējie gāžās. Gaudu kliedziens atskan pilī, noģiest ugunds gaismiņa. Tas ir lači plēsi, kas te cīkst, sverilas svešo naidnieku. Laimdota tur pilīs katās, gāja, da, kamē ar uzvarēs. Un ar reizi nākstas brīdis, kad viņš savu naidnieku, vienu pašu lejā grūdis, noslīdzinās atvarā. Tad zela stautāja jauni laiki, tad būs viņas svabadā. Sestā dziedājuma otrās daļus beigas, un arī epose lači plēsis beigas.