 Egrít csillagok, 5. rész, 21. fejezet. Ez a LibriVox felvétel közkincs, felolvassam a Lingerdiana. Egrít csillagok, írt a Gárdonyi Géza, holtfogyatkozás, 21. fejezet. Mikor év a feló csudott a kábólatából csend volt kerülette. Hol van? Nem tudta. Nézz, ezt melkedik. Düledezett gerendaépület. A gerendák között tiszta, hol daség, s fehéren ragyogó csillagok. A derekát fájú nyomja valamik emény, a fejéts valami hideg nedvességben. Fásult kézzel nyúl a derek alá, kőpóra tapint, és egy almányi hideg vasgoljóra. Akkor egyszerre megtisztázódott előtte minden. Csend van? Tehát vége a harcnak? Vajon ki az úra várban? A töröke vagy a magyar? Az emelvényen legyőrnek egy formadobban elsú lassújárása hallacik. Egy, kettő, három, négy. Éva fel akarkálni, de mint ha holomból volna a feje. Annyit mégis látom ozdulattal, hogy a bárs csöközelében van, s hogy mellette egy asszonyfeksik hason, s egy katona, akinek nincs feje. Irgalomistenen, ha a török az úr. A gerendákonát lámpa fényvöröslik, emberi lépések közelednek, rekett férfi hang hallacik. Az apródot vigyük előbb vagy az asszonyt. Ó, hálaistennek, magyar a beszéd. Mind a kettőt, feleli a másik. Mégis, az apród, vigyük hát az apródot, a kapitányur még fen van, s megált a kévánál. A palotához vigyük, hogy a többi közé. A többi közé, hallottnak ez is csak olyan hallott, mint a többi. Megfogta egyik láptól, másik a hón alatt, s rámelték a sarogjára. Éva megszólalt. Emberek. Nini, hát él az ifi úr. Hallistennek balázsúrfi, akkor a palotába vigyük. Emberek, rebekte éva. Éle az uram. Éle? Hát, hogy ne jelne? Most kötik a bordbiók a lábát a kapitányúrnak. Gergely hadd nagyod kérdemén. Gergely de ákurat. S meglöktáltását. Félre beszél. Az ember a markába köpött. Megfogták a sarogja két végét és fölemelték. Emberek. Szólt éva szinte kiáltva. Felejetek nekem. Élebor nem isz a gergely főhad nagy úr. Hogy ilyen parancsoló hangon szólt, a két ember csak nem egyszerre felált. Él hát. Söbesült-e. Kezel ába. Vigyetek hozzá. A két parast megált. Hozzá. Az egyik föl kiáltott az őrnek. Ébítéz. Gergely hadd nagy úr merre van. Mit akartok? Hangzott alá a gergely hangja. Valási fiúr van itt tekintetes uram. Valamit akar mondani. A lépcsőn közeledő lassú lépések hangja. Gergely jön sántikálva. Lámpás van a kezében. A lámpás van gyertjaig. A lépcsők aján megáll és szól valakinek. Lehetetlen, hogy holnap harc legyen. Annyi a hallott, hogy két nap se bírják áltak arítani. A lámpás közeledik. Vigyétek le a sísakomat, mondja Eva. A parast a csathoz nyúl az asszonyállalatt. Gergely akkor éroda. Szegény baláskán, mondja. No de csak, hogy élsz. A parast lecsatolja, levonyja a sísakot. Eva fejébe égető fájdalom nyilállik belé. Jaj, kiáltja csak nem sikoldva. Mert beláragadt a sísakbélése a vérbe és hajba, s a parast bizonyára nem tudta, hogy a fején a seba fekvőnek. Gergely letette a lámpást és az asszony fölé hajolt. Az asszony láttal, hogy még most is olyan kormosa gergely arca, mint volt. A bajúsza, szakálla, szemöldök a lepörkölődött, a jobb kezevastakötésben. De az ő arca is felismerhetetlen volt. Annyi vér és annyi koron volt rajta. Csak a szemefejére látszott ki a véres, hüstös arcból. Gergely idegein ugyanaz a melegáramlásfudott végig, amit akkor érzett, mikor a kerék dolgában járt, s a palota ablakában ugyanezeket a szemeket látta. És a két szem pár egy pillanatig egymással irányult. Gergely, szólalt meg ekkor az asszony. Eva, Eva, hogy kerülsz te ide? S mivel, hogy abban a perzben összecikezott az agyában mindaz, amit a gyerme kéről hallott, és mindaz, amit az apródnak velt alakvisálkedésében látott, megértette a legkeserübbet a kérdés pillanatában. A könyk kicsordult mind a két szeméből, és végig futott a kuskaporo sorszáján. Végre az 5-dik rész 21-dik fejezetének. Egrít csillagok. 5-dik rész 22-dik fejezet. Ez a LibriVox felvétel közkincs. Felalvassam a Lingerdiana. Egrít csillagok. Írt a kártoni Géza. Holt fogyatkozás, 22-dik fejezet. A raborzalmas ostromra három napi hallott hordás következett. A dervíselk és fegyvertelen a szabok horták a hallottakat. Ember emberen hevert a falak alján. Az árkokban a vértől akkora volt esár, hogy néhol gerend a pallót tettek átrajta, hogy jár hassanak. S a holtak körül szép szort és darabokratörpajzsok, boncsokok, kardok, derdák, puskák minden felé. Éjjel napal hortatörök a hallottait. Csupán a külsővár falai alól 8 ezer hallottat kellettel vinnni ők. Csak harmannapra tisztult el az utolsó hallott is, amikor már a hallók leleszálló csoportjaid puskával kellettel riazkatni. De ment is nagy volt a veszteség. Márton pap az ostrom után való délelöttön egy szere 300 hallott feladének el tel el az abszorve dominét. A 300 hallott ott vekőt hosszú sorokban a közös sírgöder körül. Muzépen bálint pap egyházéngben feszülettel stólában, mellettetesei fejetlenül 86 nagy. Balázsa pród az anyával, sörmáté a maklári molnár, gergely a felnémeti kovács, gasparics, vasferencné, balogné, asszanjak, leányok, megismerhetetlen arcú, csonka és véres hallottaknak nagy és csendes sokasága. Néhol csak egy fej, néhol csak egy kar, néhol csak egy véres ruha és benne egy csarkantius csizmás lább. A temetésen ott voltak a megmaradt tisztek. Maga dobo is hajadom fővel, kezében tartva a várzászlaját. Nyükarapa beszentelte a hallottakat, dobo megszólalt, és beszélt elecsukló hangján a visszafojtott sírásnak. Levetetsizsakkal állok előttetek, vérben és tűzben, szent halállal meghalt vitésztásraim. Lelketek már ott van a csillagokontul, az örök hazában. Porotok a tálgyal jelen és a maradék. Meghajtam a várzászlaját előttetek, ti megdicsőlt hősök. A hazáért haltatok meg, istentől várjátok jutalmatokat, isten veletek. Az öröké valóság világoszságában, szent is van királyunk orszály ellőtt találkozunk. Csak egy csúztató dezkán, koporsónél külbocsátották alá hallottakat a közös sírverembe. Az égből fehérpeihegben szállingózott első jelentkezése a koraitélnek. Vasárnap oktober 16-án dobó délután aludt egy órát, és amint kiderzsölte az álmat a szeméből, lóra ült, és a sándorbástyára lovagolt. A várvegyiek már akkor nem is építettek, csak a réseket állták. Hideg ősi barolt idő. A török ágyuk szakadatlan oldöröbbnek. Erre egy kristófiam, mondott a dobó az apródjának. Nézd meg a baltykibástyát, mit csinálnak ott. Én en az ókapu hazmegyek. A kristóf, a felszemény neki is fehérkendőskötés, lóra ült. A sötét kapunál osztoposzkötötte alavát, és gyalok futott be. Aztán végig a falon bar nem is szához. Az egyik szakadékon állt ágyúgojó csapta meg. Csak lefordult a farról a költörmelékes deskára. Az őr kiáltott zoltajnak. Főhad nagy úr, a kis apród el esett. Zoltaj megdöbben vehágot fel a farra. Látta a fiumelkosán a nagy, véres horpadást. A katona mellettet érdelt, sogy a fium feja a mellére hagyatlott, lecsatolda a fejéről a sísakat. Eret tűstént a főkapitány úrhoz, mondott a zoltai, a fium magáhozől állve. Jelent neki. A fium még élt. Arca fehér volt, mint a viasz. Szomarul a nézett zoltaira, srebeget. Jelentse, hogy meghaltam. Sóhajtott, és csak ugyan meghalt. A következő napon nem ágyúszóra vírattak. A sátorok ott fehér lettek a halmakon és hegyoldalakban, de torokot nem lehetet látni. Vigyázzunk, mondott a dobó. Ne, hogy valamit sem érjen bednünket. S a föld színe alatt az üregekhez, fenn meg a szakadékokhoz állítatta az őrséget. Mert nem igen lehetet már a faltetején állni sehol. A vár olyan volt, mint az egéráktam, andul a torta. Magától is omlott már néhol a fal, ha felül ráléptek. Ahogy nézegetik a török sátorok különös csendességét és néptelenségét, egyszer csak azt mondja valaki, úgy vélekedésképpen. Elmentek. Mint a sebesen harapodzó tűze száraz a varon, ismétődik a szó szan a szétavárban. Elmentek, elmentek, és egyre hangosabb örömmel. Elmentek, elmentek! Azonban a tiszták senkit sem ereztettek ki a falak közül. Napfölkölte után negyed órával egyasszont jelentettek az őrök. A fejére borított, fekete sején ferecséről látszott, hogy török asszony. Maklár felöljött, összvéranült. A magas kápályu nyerekben előtte egy kis magyar gyerek. Az összvért a kantárnál fogva egy 15 évers szerecen fiú vezette. Kaput nem nyitottak az asszony alatt, de hogy is nyitottak volna, ha kapu nem volt. Az asszony belovagolta kapu mellett a szakadékon. Magyarul nem tudott, hát csak ezt a szót kiátozta. Dobó, dobó! A kapu omladék tetején álva bámolta város felé. A török nőt látta jönni, és azt is mindjárt gondolta, hogy az asszony a kis selimnek az anya. Mégis, hogy az a nő az ő nevét kiátozta, lesántik ált az omladékról. Az asszony leborúlt a lábához. Az után újra felemelte a fejét, stérdem aradva nyújtatt a feléjá a magyar gyermeket. Szelim! Szelim! mondotta a kétkezét könyörgő nösszetéve. A magyar gyermek hatéves forma volt, barna, arcú, kis, okos szemű fiú. A kezében fábból faragot lovaskát tartott. Dobó rá tette a kezét a fiú fejére. Hogy hinnak, fiam? Jancsinnak. Hát a másik neved? Baj nem isza. Dobó az öröntől megrezemve fordult a sándor bársia felé. Gergely, gergely! kiáltotta. Fusatok, ha mar gergely hadd nagy úrhoz, de már akkor gergely rohamvást rohamta bárról. Jancsikám, jancsikám! kiáltotta könyörszemmel. S majd megette a gyermeket. Ger, anyáthoz. A török asszony tízkaran már ragatta meg a fiúcskát. Megragatta, mint a sa sabárányt. Szelim! kiátoztak ikarikásodott szemmel. Szelim! Látszott rajta, hogy kész széttétni a gyermeket, ha magájét meglem kapja. Egy perc múlva lobogó alsó szoknyában sietettéval palotából. A fejjel homlokánát be volt kötve fehérkendővel, de az arca röntöl piroslott. Kézen futatta maga mellett a kis török gyermeket. A kis szelim a szokottörök ruhájában volt, és nagy karol kalácssal futott éva mellett. Mindenkét a nyakitárkarokkal röpent a maga gyerme kéhez. Az egyik assz kiáltotta, Szelim! A másik assz kiáltotta, Jancsikám! S letérdelte a gyerme kükhöz. Örelték csókolták. És amint a két asszonya térdelte egymással szemben, Egyszer csak összepíllantottak, és kezett nyújtottak egymásnak. Vége az 5-dik rész 22-dik fejezetének. Egrít csillagok, 5-dik rész 23-dik fejezet, és befejezés. Ez a Libri Vox salvétel közkincs. Felolvassa Mallinger Diana. Egrít csillagok, ért a Gártoni Géza. Holt fogyatkozás, 23-dik fejezet. A török csak ugyan megszokött. Varsányi, aki az asszony után egy órára jelent meg a várban, Elmondta, hogy a baság még egy ostromot akartak, De janicsárok, mikor ezt tudották velük, A baság sátorállé csapkották le a fegyvereiket. És dühösen kiáltozták. Nem harcolunk többet. Ha minjáinkat felakasztattok is, nem harcolunk. Allak nincs velünk. Allak a magyarokkal van. Istenen lennem harcolunk. Ahmet Pasha, ott a serek színelőt sírva, És szakállát tépeszítte a lipasát. Alá való nyomorult, jövöltette a szeme közé. Rossz zakolnak, mondta degervárát. Juhoknak a bennük levő népet. Most vidda császára léjezt a gyalázatot magad. És csak a bégek közbe vetődésén múlt, Hogy a két basa összen emberek edett a harcserek színelőt. A tisztek között is nagy volt a hiány. Veli béget ágyom vitték el a harztérrel. Derv is béget is félig agyomverten találták magélyel a falak alatt. Olyan elkeseredés vett erőt a török hadon, Annyi volt a tűztől és fegyvertől sebesült, Hogy nyikor a paság kiatták a topcséknak a visszavanulásra való parancsot, A többi még a reggelt se várta be. Ott hagyták a sátorukat, podgyászukat, és útnak erettek még éljel. Vassányi szavára a mennyországi orom szállotta meg a várbeliyeket. Az emberek táncoltak. A süvegüket a földhöz csakkották. A török lobogokat kitűzték. Az ágyukat kilőtték. Mártónpap, aminiknál a levők kézi keresztet az égnek emelte, Sőzöröm öröngő hangján ültötte. Te deum laudamus. És tiédre csuklott, földre borult, csokolta a keresztet. Sirt. A harangot kiemelték a földből. A gerendát, amelyen függött, két oszopra tették. A harangot mekkondították. Bimbam, bimbam! Szólt vígyan a harang, A piac közelpén a keresztet tartva ének ált, Köréje térdelt a nép, maga dobó is. Még a sevesültek is előván szoroktak a zúgokból és valadalati ternekből, S oda térdeltek a többi mögé. Azonban nagy lukács egyszer csak nagyot ordít. Utánuk, azt a kutya érgalmád ma homednek. A fedveres népnek dobóra a villan a szeme. Dobó beleegyezően bólind. Nosza, ahány lovan a várban, Arra mind katona úrik. Kia várból. A gyalogosok is kia várból a gazdátlanul marad csátorokba, S hordják be szekereken. Ezt ére valamennyi lovas, zságmánnyal rakodottan tért vissza a várba. A vár népéből 300 halott pihent már lennak az öss sírban, S 800 sebesült fekütmékszen a szét a szénán, Szalmán a várbál sejében. A fő tisztek is mind sebesültek. Dobó bor nem isz a kezén lábán, Zoltai fekszik, Megsejtetőtől talpiga sebek és ütések gyűjtemények, Fügedi háromfogával áldozott Mohamednek. Buzogány elütöttek ki valamelyik török. De vigen szemvette, mert a fájósat is kijütötték, És sebb nélkül sincs a vár népek az ötse férfi, se asszony. Az az mégis van, a cigány. Sukának az utolsó jelentése így hangzott. Nagyságos főkapitányurám jelentem, Hogy a várbálőt nagyobb fajta egy ugolyókat mindösszeszettük, És megolvastuk. Mennyi. Hát ha azt nem számítjuk, ami még itt ott a falagban van, 5 hiány, 12 ezer. Befejezés. Mikor az ostram előtt dobból segítséget kért az X-ai gyűlésdől, Ezt felállték neki, illetőleg meg Cseinek, Aki dobbót képviselte. Ha elegen nem voltatok, minek maradtatok a tiscsékben. Ha megettétek a koncert, így átok meg a levét is. A két kapitánynak az volt erre a válasza, Hogy az ostram után mind a kettől letette a tiscséget. Egész Európa tapsolt és újjangotta győzelem hallattára. Rómában a pápa a tedeomot misézett. A királyt minden felől üdvözlő levelek magasztaldák. A töröktől elfogralt és bécsvek küldött zászlóknak, Csodajára jártak a bécsiek. Az alipas a bársony lobogója, bizonyára ma is otvan a Habsburgok, Egyéb győzedelmi jálvényei között. A király leküldött el Gerbes, Forci a mátyásfő kapitányt, Hogy dobolt és megcsét maradásra bírja. De bizők hajtadatlanok maradtak. Köteleségünket teljesítettük, felált a dobó. Bár mindenki teljesítette volna. Nagyjátő felségének tiszteletünk és hódalatunk kifejezését. A király azután bornemisza Gergelyt nevezteki dobó helyére, Egervárfő kapitányának. Vége az Egritsillagoknak, Értagártanyi Géza.