 Aquesta experiència es va dur a terme en una assignatura optativa del de recurs, del grau de llengües aplicades, aquí a la Facultat de Traducció a Interpretació i el Departament de Traducció i Ciències del Lenguatge, i consisteix en què els alumnes han de produir un capítol, un apartat d'una web. Bàsicament la idea és aquesta. Aquesta era una assignatura de redacció especialitzada i el que volia és que els alumnes tinguessin una pràctica autèntica d'escriure un text a la xarxa per a una audiència real i que fos un text multimèdia, per tant, que inclogués fotos i vídeos, en material real, obtengut del carrer o de la realitat, i també en versió plurilingua, en català i en castellà, perquè ells estan treballant la redacció en català i en castellà. Doncs l'activitat és complexa i constituïa pràcticament tota l'obtativa i té, bàsicament, tres parts. En la primera part, els alumnes el que han de fer és buscar informació a internet sobre el contingut de la assignatura, que és la redacció especialitzada. Ells havien de buscar recursos i etiquetar-los, i per això utilitzàvem un recurs extern que és un etiquetador, un agregador, tipus de liixos, però nosaltres feien servir Digo, perquè vaig estar mirant evaluacions i vaig veure que era més eficaç. Ells havien d'obrir, cada estudiant havia d'obrir un perfil allà, hi havia de buscar recursos i els havia de etiquetar amb una sèrie de codis que nosaltres havíem establert. Aquesta era la primera fase. Tot això estava gestionat des del nostre model. És a dir, del model jo penjava totes les instruccions en forma de tasca. Ells, si tenien dubtes, m'enviaven dubtes amb un fòrum específic d'adubtes, les responien o els mateixos estudiants anaven responent, de manera que aquí hi ha una primera utilització dels fòrums d'un model. La segona etapa consistia a buscar exemples de redacció especialitzada pels... per la publicació que havien de fer. Hi havia de fer fotografies o captures de pantalla i les havien de compartir. I per això utilitzàvem Pinterest, és una xarxa social de fotografies. Ells també s'obrien un perfil allà i compartien les fotografies i les fotografies especialitzades. Quan ja teníem això, que vol dir que teníem informació bibliogràfica, i teníem fotografies amb exemples, doncs, aleshores, anàvem a la tercera part, que és la més complexa, que és aquella en què ells havien de triar un tema de redacció especialitzada, per exemple, com redactar cartell-instruccions, com redactar cartells amb una informació extensa, com redactar, doncs, o sigui, per exemple, una sentència, com redactar una informa d'evaluació d'un producte. Triaven un capítol d'aquests i havien de escriure en català i en castellà un capítol per publicar-lo a internet, en un site de Google. Aquí és on utilitzàvem elements de Moodle. En concret, feien servir els fòrums i feien servir les wikis. Els fòrums els feien servir per negociar els temes, és a dir, els alumnes, 60 alumnes o 40 alumnes que jo tenia segons les edicions, això ho van fer 4 vegades, 4 anys, doncs s'agropaven per parelles i ells havien de fer la proposta, jo l'havia d'acceptar, com a professor, m'havien de fer un esquema, jo els havia d'acceptar l'esquema i havien de fer un primer esborrany, jo també els havia d'acceptar l'esborrany. Per això feien servir els fòrums. Hi havia una línia de fòrums i jo tenia una línia amb cada parella i anàvem gestionant i tornant en diàleg a aquesta negociació del tema. Era un fòrum en què tots els alumnes veien totes les converses, perquè era important que cada parella pogués veure tot el que feien els seus companys per no solapar-se, per no repetir-se. Un cop ells ja tenien un esborrany en català o en castellà del capítol que volien fer, doncs aleshores el penjaven amb una wiki, el traduien a l'altra llengua, el penjaven amb una wiki, i aleshores venia la part de revisió. Tots els estudiants es formaven part de la wiki, eren a dins de la wiki, una wiki compartida per tots, cada parella tenia un capítol amb el seu text i aleshores amb una repartició que feia mordernada, de dir doncs que cada estudiant revisa un parell de capítols dels companys, havien de rellegir els esborranys de llegir, rellegir els esborranys dels companys i havien de posar-hi anotacions i comentaris amb diversos colors, i aleshores, a partir d'aquí, els autors de cada capítol, el que feien era recollir aquestes revisions, escriure la versió final, i llavors ens anàvem al site de Google, que podreu veure aquí amb captura i que teniu el vincle i que podeu consultar, i allà doncs penjaven el seu capítol. I aleshores ens sembla que hi ha 35 capítols fets. Aquesta era, bàsicament, l'activitat que ocupava 3 mesos. I clar, en aquest capítol hi havia referències bibliogràfiques dels recursos que havien etiquetat prèviament a Digo, i també hi havia fotografies que havien obtengut i que havien estat penjades i compartives a Pintagest. Aquesta era la idea. Doncs jo volia que en aquestes signatures els alumnes fessin coses actuals, i avui escriure i comunicar-se és bàsicament fer-ho a la xarxa, fer-ho de manera virtual i de manera social. Per tant, un objectiu secundari de la signatura és desenvolupar-nos tecnològicament. Vaig veure que model em permetia algunes possibilitats, per exemple la gestió dels fòrums, que és molt senzilla, i tots els alumnes la dominen, doncs permetia fer tota la negociació interna de temes i el seguiment per part del professor, per corregir electrònic, no, esclar, en canvi, per fòrum era més fàcil, i també per fer la correcció, doncs, les wikis anaven molt bé, perquè permetien registrar tots els canvis i permetien que estigués ordenat per capítols, i allò funcionava bé. En canvi, per compartir les fotografies, o per etiquetar els recursos, era més convenient anar a les altres aplicacions, a Pintagest o a la Digo, no? I per fer la publicació final, doncs també tenia més gancho fer-ho amb un site de Google, perquè els permetia utilitzar una tecnologia externa. Per tant, vaig decidir que la millor manera d'organitzar tot això era combinar recursos externs, que són gratuïts, que són públics, que són estables, que tenen una acceptació i un reconeixement com són Digo, Pintagest i Google, no? I després, recursos interns, que serien els fòrums i les wikis de model. Doncs l'experiència va funcionar molt bé els primers anys, sobretot. Els darrers anys es va complicar una mica, perquè d'alguna manera ja estava exaurida. És a dir, ja hi havia 30 capítols publicats, i els alumnes et deien, i què més puc fer? Llavors, havíem intentat ampliar algun capítol, però això ja és més difícil, perquè d'alguna manera el problema dels recursos que es publicen a les xarxes, que, clar, una vegada ho has fet una, dues o tres vegades, és més difícil. Per tant, al cap de quatre anys ho vaig tancar, i vaig dir, doncs ara farem altres coses. Però va funcionar molt bé. Va funcionar molt bé. És molt tecnològic. És molt social. Els alumnes aprenen, realment, utilitzar tots aquests recursos i treballar cooperativament per parelles i a revisar-se entre ells. Jo crec que això va molt bé. Doncs jo li diria que... bueno, doncs que parles molt vosaltres, i amb tot el personal de la factoria, que realment ajuden molt, que avançada calcular molt bé com ho faràs, has de tenir en compte el nombre de estudiants que tens, el volum de text que han d'escriure, les dades són molt importants, a dir, fer un calendari molt, molt ajustat, i molt probablement és bo que t'ho experimentis abans. Per tant, sí que hi ha una mica de feina de preparació prèvia. Però funciona molt bé. Vull dir, és estable. Vull dir, aguanta, no cau, l'auiqui, els alumnes hi poden accedir, poden fer les revisions, però també hi ha classe, doncs has d'anar mostrant tots els passos com es fa, però funciona. Jo crec que... Jo sempre entenc que fer d'ocent vol dir això. Vull dir, no és només que us espavilareu, sinó que d'alguna manera els has d'anar acumulant, els has d'anar acompanyant, perquè sàpiguen fer tot aquest procés. Jo crec que fem, d'aquesta manera, coses més actuals. És a dir, cada vegada llegir escriure i els recursos disponibles són més a la xarxa, i per tant, d'aquesta manera, la assignatura és més actual, és més de futur, és més interessant, també és més complexa, també. És a dir, porta més feines de gestionar més coses les classes presencials, els seminaris, l'activitat en línia. Vull dir, cada tres setmanes has de canviar la plataforma, llavors això també et genera tota una activitat que és més complexa. Però jo crec que d'aquesta manera estem oferint un ensenyament que és clarament de present i de futur.