 Mange danske børne og unge er raske. De har ingen alvorlige sygdommen eller diagnoser. Alligevel så er der mange, der har symptomer hver dag, og også jævnligt til medicin. Samtidig ved vi, at der er flere børn i dag, som indlægges med fysiske symptomer, f.eks. føleforstyrrelser eller besvimelsesandfald, smærter i hovedet og i maven, som lærernes undersøgelse ikke giver en god forklaring på. Læren kan blive rødevilde, hvordan de skal behandle de her børn, og forældrene kan blive få tvivl over, hvordan de bedst kan hjælpe deres børn. Mange af de børn har det, vi kalder en funktionell lideelse, og det er det, som forelesning her handler om. Men hvordan er det, at der er flere børn i dag, som udvikler en funktionell lideelse, og hvordan går vi fra almindelig fysiske gennors børn til en alvorlig funktionell lideelse? Det er noget af det, jeg vil komme ind på i de næste 20 minutter. Det vigtige at understrege, at når vi ser på funktionellen lide sig hos børn, så ser vi den på sådan et spektrum her, eller man kunne også kalde det en udviklingsvej. Så mange børn har det, vi kalder en normal fysisk reaktion, det kan for eksempel være børn, der har ondt i maven, eller ondt i hovedet, når de bliver træt eller sultende, og det er et helt amelig fenomen, som man ser i barndommen. Så der er nogle børn, som går videre hen af spektret og får de her tilbagevendende funktionelle symptomer, det vil sige, at de har fysiske symptomer, som gennemligst hanger om, at der er en underlæggende sygdom, men hvor lærernes undersøgelse ikke kan finde forklaringen på symptomerne. Det er måske også her, at barnet kommer til læge eller ind i sundhedsvæsenet. Og endelig så er der en mindre grupper børn, som ryger helt herud, som får det, vi kalder en funktionell lideelse. Det er lide så, hvor barnet kan blive svært invalideret, måske ikke komme i skole i et år eller mere, ikke kan gå til sine vanlig fritidsaktiviteter og heller ikke se sin kammerater. Men lad os prøve at starte med det helt almindelige. Mange forældre kender selv, at deres børn ind imellem kan have und i hovedet, som pigen her tydeligvis har, eller de har måske und i maven, eller de klager over, de har kvalme eller er svimle. Det er helt almindelige fysiske klager hos børn, og det man kunne kalde et almindeligt fenomen, som man ser hos børn i løbet af barndommen. Det er ofte klager, som er kortvareg, de vil ikke påvirke barne væsligt, og det vil heller ikke medføre, at forældrene tager barne med til læge. Og mange gange, så vil forældrene også selv kunne håndtere de klager, de vil måske sige til barnet, at de skal tage noget at spise, eller de skal tage sådan en lille lur, hvis de virker træt, eller de skal komme ud og få noget frisk luft, hvis de har siddet meget længe for en computer eller fjernsynet. Det er først, når de her klager, de bliver mere hybige, intense måske, eller voldsomt, at forældrene tager barne til læge. Med den grænse for, hvornår forældrene vælger til deres børn til læge, er selvfølgelig også afhængig af, hvordan forældrene selv oplever sydom og symptomer, hvordan de selv har faring med, hvad sydom og symptomer betyder. Det vil jeg komme tilbage til senere. Fra forskningen, der kender vi til, hvor mange børn, der har symptomer på daglig basis eller i hvert fald hybige tilbagevendende fyske symptomer. Det her, det er en graf, som stammer fra skolebørnsundersøgelsen i 2010. Det er en undersøgels, som er foretaget af Statens Institut for Folkesundhed. Det, man har kigget på, det er 11, 13 og 15-årige børn, og her er opdelt i piger og drejninge, og der er man spurgt ind til, hvordan deres trivsel er, hvordan deres helbred er, og hvilke symptomer de har. Og de symptomer, man har spurgt ind til, er netop forskellige fyske symptomer, som und i ryggen, hovedpigne, mavepigne, men også søvnbesvær, stemmelhed og tristheder i atabilitet. Det, som graferne her viser, det er, hvor stor en andel de her tre allersgrupper, der har symptomer på daglig basis. Og det, man kan se i alle tre allersgrupper, det er, at piger, de har hybligere symptomer ind drejninge. Og det ved man ikke helt, hvad årsagen er til, men tænker, at der både kan skyldes biologiske forhold, det kan også skyldes kulturelle forhold, altså hvordan lærer man, som piger, hvad så stræng, at reputerer om sine symptomer og kropslige gener. Men vi kender ikke den præcise årsage. Det, der også er bemærkesværtet, det er, at når vi ser på de her tre grupper samlet og også piger og drejningesamlet, så er det 25 procent, som har daglig symptomer, en stor andel. Samtidig fandt man også skolebøjens undersøgelsen, at de klager dig mest typig, det er netop smerteklager og specelt hovedpine. Skolebøjens undersøgelsen gør det også muligt at se på, hvad der skete over tid, det nemlig blev lavet med jævne mellemrum. Og det, som jeg har taget med her, det er grafen fra, som er bygget på skolebøjens undersøgelser lavet tilbage fra 1991 og så frem til 2010. Og som først, så ser vi så en graf for drejninge og en graf for piger. Og det, vi kan se her for 13 år i børn, det er, at der skete indstigning i andelen af børn, både hos piger og drejninge, i hvor mange, der rapporterer de her daglige symptomer. Hvis vi ser på piger, så er der sket indstigning fra 20 til 30 procent i lidt med den overrække. Hvis vi ser på drejninge, er der tilsvarende skete indstigning på 10 procent knappen op, for 13 til 22 procent. Hvis vi så samtidig ser på, hvad siger de om deres eget helbrede, det vi kalder selvvoderede helbrede? Altså her, man spurgte børnene, synes du selv, du har et meget godt eller godt helbrede. Og der kan man se, igen for både piger og drejninge, og her har vi korre, der går længere tilbage, at i løbet af den her overrække, der har sket et fald i andelen af børn, der siger, de har et meget godt eller godt helbrede. Så for piger, at der taler om fra 1984 og frem til 2010, at der er sket et fald her fra 47 procent til 24 procent, og for drejning af deres tilsvarende skete fald fra 48 procent til 37 procent. Så altså parallelt med, at der er flere børn, som har fået daglige symptomer, så er der også flere børn, der nu siger, de har et dårligt helbrede. To vigtige spørgsmål kan man stille sig, når man ser de her grafer, hvor flere børn har fået daglige symptomer. Det ene er, hvad kan årsagen være, hvorfor er der flere børn, der nu har daglige symptomer en tidligere? Og en af de fremherskende hyppotese er her, at der er flere børn i dag, som er stresset en tidligere. De skal være mere tilpassningsstøgtige, de er i familier, som er mere fortraget en tidligere, og så reagerer de mere kropsligt med fysiske symptomer. Men det er en hyppotese, vi har, det er ikke noget, vi ved. Det andet spørgsmål, man kan stille sig der, end bliver de så også mere syge, når de rapporterer, at de har flere daglige symptomer. Og ja, det er der gode grund til at tro, at det er de. Fordi det, vi ved fra forskningen, det er at have tilbagevendende funktionalsymptomer, det er ikke et uskyldigt fenomen, det er koppe til, at man også har tit andre problemer. Og noget af det, vi kan se, at de her børn, de har, det er blandt andet, at de har flere emulsonelle problemer, det vil sige, at de er mere triste, de har flere depressive symptomer end andre børn. Det er også en gruppe børn, som har et højere forbrug og sundhedsnydelse, de kommer ofte til læge, de kommer ofte og ind på sygehusen og bliver indlagt, og som jeg sagde i starten, så er der det syngeladende også i dag flere børn, selvom vi ikke har tallet for det, som nu bliver indlagt med de her funktionalsymptomer og bliver undersøgt for det. Det er også børn, som hybjer for medicin. Og endelig så er der forskning, som tyder på, at det er børn, der fortsætter med at helbrede problemer helt ind i voksenlivet. Så i anden, når vi ser den her forskning, så er der grund til bekymring, når vi ser de her stigende kåre i andelen af børn med daglige symptomer, og vi også tænker, at det er børn, som har funktionalne symptomer. Så det, jeg har gjort nu, er, at jeg har taget noget om den her store gruppe børn, som har normale fysiske reaktioner. Jeg har sagt noget om, at det syngeladende også ser ud til, at der er flere børn, der ryger over i den her gruppe, altså for at tilbagevende funktionalsymptomer og bliver signeret af det. Og det, jeg skal til at snakke om nu, det er så funktionalisere. Hvad er det for noget? Hvordan sætter det ud, når man kommer helt ud i den ene aspektrøde? Det der er vigtigt at understrege her, det er, at funktionalisere hos børn kan vise sig på mange forskellige måder. De kan have mange forskellige sydomspillere. Hos nogle børn, der kan det være smerteklære, som hos drængen her, meget signerende, mavesmærter måske eller hovedpiene, de fusesmærter i kroppen, som er det store problem, og som giver problemer med, at man og hoved kan fungere i sin hverdag. Hos andre børn, som måske i piene her, der kan det være det, vi kalder søvdenologiske symptomer. Søvdenologiske symptomer kan for eksempel være gangforstyrrelser eller besvimelsesandfald, krampanfald, føleforstyrrelser, synes eller hørtab. Noget, der al samme giver mistanker om, at der er en neurologisk sydom, bagved som forklager symptomerne. Men igen, når man bliver undersøgt, så finder man ikke sådan en sydom, som man kan behandle på. Altså ikke nogen neurologiske ledelse. Uanset om det er det her sydomspillede eller det her sydomspillede, så det, der affælles for alle børn med en funktionalisere, det er, at deres fysiske symptomer giver dem så mange problemer deres hver dag, så det ikke kan fungere. De har måske meget langvejt skole fra været, nogen gange et år eller mere. De har svært ved at komme til deres fritidsaktiviteter. De ser ikke længere deres kammerater, de bliver isoleret. Med andre ord, så kan det være nogle ledelser, som hammer barnet i det normale udvikling. Det her kunne godt være en tegning, som er lavet af et barn med en funktionalisere. Barnet ville måske fortælle dig, at det har altid tyndt mave. Det har tit hovedpine eller fylder sig svimmelt. Det er så træt, så det næsten ikke kan komme ud af sengen om morgenen, og der er underlige fornemmelser, som bevæger sig rundt om i kroppen. Det er som om kroppen slet ikke fungerer længere, som om den er sagt fra. Og forældren kan jeg måske fortælle, jamen det hele startede egentlig ret uskyldig med, at der var nogle maveproblemer, sådan i små portioner, så tog de til. Og forældrene begynder at blive bekymret. De tager måske barnet med til nogle alternativ behandler. I håbet om, at de kan hjælpe med et eller andet, så barnet kan få det bedre. De prøver måske at sætte barnet på diet, for at se, om det er noget barn ikke kan tåle, som det ikke må få at spise. De tager også barnet til læge, og lægen tager nogle undersøgelser. Og uanset hvad de gør, så er der ikke rigtig noget, der forklager maveproblemerne, og heller ikke for det til at gå væk. Så kommer barnet måske ind på hospitalet, der er blevet lavet endnu flere undersøgelser. Igen er der ikke rigtig nogen forklaringen på barnes symptomer, og i hele det forløb af lang udredning og mange undersøgelser, der får barnet det bare dårligere og dårligere, for færre symptomer, for sværere sværere ved at fungere i dagligdagen. Men hvordan kan vi forklare, at man går fra at have ganske menlig kropslige gænder, og til at udvikle en enlig alvorlig funktionellige lidese? Ja, det vi ved fra forskningen, det er, at der formentlig er flere forskellige udviklingsveje, og når vi snakker om børn, så taler vi om, at de kan have inden en medfød eller er hverudsovbarhed. Medfød, da tænker vi på børn, der allerede fra starten af, altså lige så snart de bliver født, har en kropslige fint følgenhed, som gør, at de meget hurtigt reagerer med fysiske symptomer ved forskellige belastninger. Det kan være afligt, og det hænger meget godt sammen med, at vi også ser, at hos børn med funktionellige lidese, der er der ofte også andre familiemedlemmer, som har lignende problemer. Hos andre børn, der tænker vi, at det kan være en erhvervet sovbarhed. Det kan for eksempel være børn, der i løbet af de første lever har rigtig mange infektioner, eller bliver belastet på anden vis ved dårlige levevilkår, som gør, at deres krop bliver belastet igen og igen, og på en eller anden måde får et nyt setpoint, på den måde, at den meget hurtigt reagerer med kropfelige symptomer senere hen. Det, vi så tænker, at der videre sker, er, at på et eller andet tidspunkt, der kommer der en udløsende faktor, eller flere forskellige udløsende faktorer, så at børnene begynder at få tilbagevendende funktionelle symptomere. Og her skal vi tænke ret bredt. Så udløsende faktorer kan både være et fysisk travme. Det kan være, at børn, der har slået sit ben, det er ikke kommet svært til skade, altså ben er ikke brækket eller alvorlig skadet, alligevel så får barne efterfølgende gangproblemer måske, eller en smertepropematik, som ikke kan forklare os ved den skade, man kan se på benet. Hos andre børn, der kan det være en banal infektion, hvor de efterfølgende hele tiden bliver ved med at være trættet, eller hos nogen en maveinfektion, hvor de bliver ved med at have mavesmætter selv, når infektionen er overstået. Og så igen hos andre børn, der kan det være sådan mere sociale og psykiske belastninger. Vi ved blandt andet, at børn, der er udsat for langvarig modning, de kan udvikle funktionaliske symptomer. Det kan også være børn fra familier, hvor der er mange konflikter eller måske økonomisk belastning, som begynder at reagere kropsligt med de her symptomer. I det videre forløb på vej til at få en svær funktionaliske, der tænker vi så også, at den måde som netværet håndterer barnesymptomer på, det vil sige familien og skolen og sundhedsvæsnet, det har betydning for, om barnet lærer og mestrer de her kropslige reaktioner, eller om det begynder at blive meget bange og bekymret, fordi det er fysiske reaktioner, det har. Og efterhånden tør mindre og mindre, det vil sige for et lavere og lavere funktionsniveau, og på den måde bliver mere og mere syg af sine symptomer. Det kan jeg prøve at illustrere på den her måde. Altså, vi tænker, at de her børn har en kropslige sovbarhed, meget nemt reagerer med fysiske symptomer ved forskellige former for belastning. Helt naturligt, så vil mange forældre reagerer med omsorg og beskyttelse, når ens barn har smært eller har det skit, og måske også vælger til barnet til læge og får det undersøgt. Problemet er bare, at når vi har børn, som reagerer meget nemt, meget hyppigt med kropslige symptomer, så kan vi medføre rigtig meget omsorg, rigtig meget beskyttelse og også rigtig mange lægebesøg og undersøgelser. Og i den process kan der ske det, at barnet får meget svært ved at mestre sine egne kropslige reaktioner, for meget svært ved at selv håndtere, når det har fysiske symptomer, bliver måske bange at bekymre, tør ikke rigtig noget, når de mærker, at det har undt, eller at der er noget andet, der er assinerende i kroppen. Det kan så gøre, at man får endnu flere fysiske symptomer, fordi at man ligesom får det, vi kalder en højre og rouselig kroppen, man bliver nervøs og anspændt, det giver endnu flere fysiske symptomer, og det ører igen den kropslige stopperhed hos barnet. Så kan man komme ind i en ond, selvforstærkende cirkel, hvor barnet får dårligere, dårligere funktionsniveau og flere, flere fysiske symptomer. Så lad os prøve at gå tilbage til den her figure igen, fordi nu har jeg fortalt om børn med normale fysiske reaktioner, børn med tilbagevendende funktionalism symptomer og børn, som har fået en enig funktionalidelse. Hvad kan vi så gøre, hvis vi skal prøve at sætte en bremse i den her udviklingsvej i det her spektrum? Jamen, der er forskellige indsatsområder. Man kan prøve at kigge på, hvordan kan vi øge børns trivsel generelt, sådan at den her kore med flere og flere børn, der får daglige symptomer, den kan bremses, den kan sættes ned igen. Noget af det, man blandt andet har fokuseret på de senere år, det er, for eksempel, hvordan kan man forbygge modning i skolerne og på den måde øge børns trivsel generelt. Et andet indsatsområde, det kunne være at kigge på, hvordan bliver man bedre til i sundhedsvæslet og de annossiserer spotte de her børns siddeligt, hvordan bliver man bedre til at give forældrene, men også barnet selv, nogle teknikker til at kunne mæstre de her fysiske reaktioner, så når man ikke går videre ud af den her dårlige udviklingsvæg til en funktionel lidelelser. Hvor endelig og ikke mindst, så er det også rigtig vigtigt, at vi får noget mere forsning i, hvordan kan vi så bedre behandle de børn, som er blevet så syge af deres fysiske symptomer end det, vi kan i dag. Der foregår rigtig meget forsning nu indenfor det her område, der er stor interesse for at finde ud af, hvordan kan vi bedre forbygge og behandle børn med de her funktionel lidelelser og symptomer. Men vi skal stadigvæk blive bedre til at finde ud af, hvad det her handler om, og der har vi både som forskere og som professionel i sundhedsvæsenet, men også som forældre til børn et ansvar for at blive klogere på det her meget vigtige sundhedsområde hos børn, for at hindre, at så mange, eller i hvert fald ikke så mange børn, går fra at have mindre kroppsdirektioner til tilbagevindende funktionel symptomer og så til at have en en i alvorlig, en validerende funktionel lidelelse. Tak for at opmærke sig med den.