 Començo jo i després xerrem, fem així. Molt bé, doncs moltes gràcies per venir, doncs vosaltres, que és l'hora de fer la viddiada i esteu aquí escoltant una xerrada sobre la Primera Mundial. A primer lloc vull donar les gràcies en Josep, que m'ha cansat convidar a l'UPF, per a veure si no s'ha dit d'aquesta sala, que és excel·lent, i després li vull donar les gràcies a en David, perquè ell no ho sap, jo alguna vegada li he dit així fent de trol per mail, però el David Martí de Friol és el pioner dels estudis sobre la Primera Guerra Mundial de Catalunya. Ell va treure un llibre als anys 80, que és una ontologia de sàjus, tant aliadòfils com germanofils, a la col·lecció aquella de la Magrana, i aquella col·lecció que s'espatarran, tot s'ha de dir, una gran col·lecció de clàssics del catalanisme, allà hi ha un volum amb tota mena de reculls, de sàjus, d'articles, catalanistes, o no, o carlins, sobre la Primera Guerra Mundial, i jo considero que aquest és el primer llibre important que es va fer Catalunya sobre el tema de la Primera Guerra Mundial de Catalunya. Després vas treure el XII a mil amb en Joan Escolíes, que és un llibre per l'aliadofilia, és absolutament bàsic, l'altre llibre important a l'àmbit català, jo crec que és el del Joan Safon, el de la revista Iberia, això és bàsic també, en Joan el que va fer va ser agafar la revista que tenia més a veure amb el republicanisme catalanista, i la revista que més va fer per fer propaganda de la causa aliada entre el XIV i el XVIII. El Joan, el conec bastant, el Joan Safon, que va fer aquest llibre, li vaig fer una petita correcció demanant-li perdó i dient-li que, per favor, no m'ho diguis, i ell diu que la revista Iberia va sortir amb recolzament diplomàtic, i crec que això és insostenible, tenint en compte el que va descobrir un investidor del XVIII, de Madrid, que és de Roma, que és Fernando Garcia Sanz, que va treure un llibre excel·lent, molt potent, sobre l'àmbit espanyol, l'àmbit estatal, sobre espionatges, sobre tràfic de matèries i tots aquests aspectes en l'àmbit estatal. Allà hi ha molta informació sobre Catalunya. Dos conclusions de Fernando Garcia Sanz, dos conclusions són molt clares. Primera, que Espanya no va ser neutral, en purament, és a dir, el mateix dia que el rei va fer una declaració oficial de neutralitat, va sortir un telegrama del govern d'Eduardo Dato dirigit de França, dient, ens posem al vostre servei. Les nostres primeres matèries aniran a França, això és molt important. Aquest era extraoficial, Espanya no podia declarar la guerra a ningú, no estaven condicions d'entrar a la guerra, tenia 80.000 soldats a Marroc, i ja estaven acandonats, i si desapareixien es perdia aquell territori, però Espanya posaria moltes primeres matèries de primera necessitat pel front. Per exemple, el tungstè de Galícia, el tungstè és un mineral, un metall que no es fon. Llavors si els canons per dins no van recovers de tungstès, fonen. Clar, estem parlant de front, on hi ha milers de bombes cada dia, aquests canons s'escalfen, poden entrar els rocs vius, i entre els rocs vius el canó ja no serveix. Per tant, tenir tungstè era absolutament bàsic per França. Resulta que el següent cap de govern espanyol, el Condès Romanones, era exportador de tungstè, i de plom. Tot aquell plòbil i tot aquell tungstè van aparar a França. La primera idea amb què va acabar Fernando Barcia Sant va ser amb la d'una Espanya, que s'havia vendit les mans, i que no volia saber res de la guerra. Això no era així. Era un aliat comercial molt important. Les màquines de tren que feien anar a França venien del país basc. I molts dels uniformes de l'exèrcit de... Bueno, els frances es van començar la guerra amb un uniforme de color blau. En un blanc molt fàcil, que hi ha com a mosques, van haver de canviar l'uniforme, un uniforme a càqui. Aquells uniformes, molts d'elles fent a Catalunya, les empreses d'aquí. I un altre aspecte amb què va incidir molt García Sanz, totes aquestes primeres matèries només podien sortir per Irún o per Catalunya. És a dir, el tràfic de mercaderies que sortia de l'Estat passava en gran mesura per Catalunya. Catalunya era un lloc estratègic. I Catalunya, aquell en mans d'espionatge alemany, el front francès, el front del mar, tenia molts problemes. I al revés, els alemanys tenien molt d'interès en tenir espies al port de Barcelona i els diferents ports de Catalunya. Aquests espies sabem ara qui són i com van actuar. Per exemple, avisaven els submarins de quin general, els vaixells marcants que portaven mercaderies, cap a Itàlia o cap a França, que hi anaven els submarins i aquell vaixell anava pique. Els torpedinaven i ja veu. Per tant, estem en un territori molt, molt important per les potències que s'estaven matant les unes a les altres. Què més? A llibre què? Jo vaig fer primer aquest llibre de la càtedra, que parla amb una setmana de història cultural sobre l'àmbit espanyol. Quan arribava al 14, tenia molt de material, deriva de la meva ateliohidroctural, vaig fer una ateliohidroctural sobre un descriptor d'extrema dreta espanyol i vaig especialitzar en això, dreta espanyola. I com que havia avuïdat la BC i avui ha avuïdat la Vanguardia, tenia molts retalls de premsa que vaig fer en aquest llibre. Llavors, en jaume sobre què és, amb la molta il·lusió que he vingut i també t'ho agraeixo molt perquè em fa molta il·lusió, em va proposar fer un llibre igual, però diferent. És a dir, una anàlisi d'història cultural, d'anàlisi de la premsa que havia sortit a Catalunya entre el 14 i el 1908. I em va fer una encarregue, una mica especial. Em va dir que el llibre havia de tenir 80 folis. I com que jo soc una mica grafòmic, vaig haver de dir, exactament el que és un clau i no fecites. Em vaig tancar amb aquest repte i va sortir aquest llibre. He de dir que aquests llibres són dos llibres en un, perquè el prole que va fer el mateix jaume és un altre llibre. Tot el que jo no dic o que em vaig deixar, ho diu en jaume el prole. Per tant, jo considero que aquest llibre és gairebé dos llibres en un, perquè realment el que diu en jaume és molt més ampla. Oltrapassa el que és un prole, dic jo, no? Bueno, parlant del llibre, després ja m'has tancat. El llibre en realitat és una molt interessant. Ha estat de la qüestió de tots els estudis que s'han fet sobre la primera guerra mundial. Sobre el meu supergran llibre inicial, ara era una introducció de 30 pàgines, que feia un recull de llibres. El que passa és que era una estudi introductori que després ha servit o està servint per fer estudis més amplis sobre la primera guerra mundial, en concreta Catalunya, i apuntar alguns aspectes d'Espanya. La meva tesi fonamental sobre els temes de la primera guerra mundial és que el debat sobre aliadòfils i germanòfils va ser en realitat un debat dintre dels sectors intelectuals, periodístics, professionals, de classes mitjanes, tant a Catalunya com a la resta de l'estat espanyol. És un debat en el que els sectors polítics manuals, si els podem dir així, van restar molt al marge, és a dir, la retòrica allò del socialisme ogetista i el que podien percebre de la situació internacional els sectors obrés i parlo d'ogetistes i socialistes, perquè són els que es van manifestar dintre de l'esquerra obrerista obertament aliadòfils, era poc, és a dir, allò pots tenir articles de Pablo Iglesias, dos o tres més, però de fet el discurs sobre la guerra, la receptivitat entre els sectors populars sobre la guerra es limitava al tema de la subsistència, el món obrè, urbà, està més preocupat de si arribaran, no a final de més sinó a final del dia mengem bé aquestes, la gran realitat. Totes les grans publicacions, tota la premsa escrita jo, la publicitat, Iberia, renaixement, el poble català, el que sigui la vanguardia, hi ha una, els que reflexionen sobre el que significa la guerra, són els periodistes, periodistes, i partint de la base, que el periodisme en aquell moment no és necessàriament una professió que passi per les universitats, sinó que el periodista en aquelles èpoques es fa a la lluita quotidiana el carrer i cobrant allò el que pot. Sí que hi ha uns periodistes més aceleriats, com poden ser els vinculats a la vanguardia o a la veu de Catalunya, que, diguem-ne, sí que cobren per pàgines o no tenen un celeri fixe, però sí que tenen allò, unes columnes estipulades que van cobrant, etcètera, etcètera, i ho combinen sent funcionaris de la van comunitat o de diputacions, etcètera, etcètera. Però, en aquest sentit, el debat, bàsic entre liodòfics i hermanòfics, és un debat entre intelectuals, té darrere un altre tema, que és el fet d'uns intelectuals que, des del 18... Diguem-ne que amb el tombant del segle XIX amb la crisi de les colònies, la crisi colonial del 1998, que es posa una mica en qüestió què és el sistema de la restauració. A 1898, diguem-ne, que tothom la coneix també per l'aparició de la generació del 1998 a nivell globalment hispànic, però sí que és veritat que, en paral·lel, és l'aparició d'una nova generació, diguem-ne, d'espirants polítics, d'espirants intelectuals, d'espirants periodistes, que estan buscant, per dir-ho de manera, el que a França va ser a l'afer Dreifuss, doncs resulta que a Espanya hi ha diferents moments on tenim Dreifuss, diguem-ne, continuats, tenim allò al Casper Rayguardia, per exemple, no tenim el moment una mica abans de la llei de jurídiccions i de sobte que, diguem-ne, la mobilització periodística en pla mega Dreifuss és la primera guerra mundial. Poso l'exemple de l'afer Dreifuss perquè, diguem-ne, l'afer Dreifuss tot i que va mobilitzar també a les dretes i les extremes dretes franceses, però sí que va ser un element molt important de mobilització de les escars republicanes socialistes franceses. I en el cas espanyol i en el cas català, cal tenir present que els anys, els primers 20 anys del segle XX, són anys, diguem-ne, de dificultats organitzatives del món republicà i del món socialista. Hem de pensar que el partit socialista obre espanyol tindrà el seu primer diputat després de la setmana tragica i perquè es presentaran coalició amb els republicans. Si no, de cap de les maneres, allò haguessin tingut una ínfima representació parlamentària, com és la de tenir un sol diputat. Està més o menys com ara, no? Diguem-ne, però, com a mínim, en aquell moment acabaven de decidir el de presentar-se les eleccions perquè també jugaven amb els purismes ideològics. Allò de si un partit obre devia mullar-se en un Parlament burgès o no les havia de mullar en un Parlament burgès i, al final, com la realitat astuçuda van decidir, no? Allò amb unes certes divisions internes que s'havien de presentar, es presenten allò de la mà dels republicans, que diguem-ne, més que de la mà dels republicans, els republicans els agafen el salvant de l'aigua perquè tinguin una mínima representació parlamentària de la mateixa manera que en mig de la Primera Guerra Mundial quan es produeix la crisi de 1917, tindran un cop el comitè de vaga que ha anat tota la presó, després serà escollit, els quatre seran escollits, però, basicament, també perquè entren en les candidatures de republicans i hi ha tota la història del comitè de vaga, pobrecitos, que ha anat a la presó, etcètera, i això els impulsa, però no treuen molt més. Vull dir que, en tot cas, el moment d'eclusió del partit socialista serà la segona república, que arribarà un moment en el primer bieni, sí que seran la força més votada de les esquerres, però el moment dels primers 18 anys del segle XX, el problema aquestes esquerres, és la de la infrarepresentació i no és només per culpa del castiquisme, és simplement allò de una absoluta atomització i dispersió local d'esforços que no s'acaben de concretar en partits nationals espanyols, et sembla, però el PSOE té alta del republicans, els quals el seu tort no s'acaben d'aclarir en formar un gran partit espanyol. Ho intenta el partit reformista, ho intenta el partit radical, intenten sortir algunes alternatives, però mai es fusionen un sol partit, una de les arències negatives que el republicanisme arrossega fins a la segona república. Per tant, davant d'aquesta circumstància, la primera guerra mundial per les esquerres en general es presenta com una gran oportunitat de mobilització, mobilització política, mobilització intelectual, es publicen totes les plataformes possibles, algunes finançades per via diplomàtica, algunes finançades per via d'entitats empresariales, perquè hi ha moltes vegades les entitats empresariales són intermediaris de les vies diplomàtiques, hi ha moltes variants, però sí que els mateixos socialistes, el mateix Luis Araquistán en aquests moments, que és allò socialista incipient, està rebent diners del Regne Unit per publicar la revista Espanya, és l'alterego d'Iberia a Catalunya, les dues publicades en castellà. I en aquest sentit, l'aliadofilia o la implosió aliadòfila i l'explicació del que vol dir ser aliadòfil és aquell element que totes aquestes esquerres pensen que els servirà per impulsar la seva proposta política. I tot és fonament en un discurs molt senzill, que és que, i copiat de l'exterior, que és la idea que la primera guerra mundial és la guerra que acabaran totes les guerres, i no només acabaran totes les guerres, sinó que acabaran tots els imperis, totes les monarquies, etcètera, i d'aquella guerra, que es veu com una gran revolució, que no és... He dit d'una altra manera, la revolució soviètica, no és la revolució que espera la gent, malgrat que la retòrica, diguem-ne, que jo marxista, jo tossuda durant el segle XX, vint sempre ha dit, no, no, és que el que s'esperava era l'enfonsament del capitalisme. Les esquerres europees no esperaven, d'allò d'una manera molt clara, l'enfonsament del capitalisme. El que esperaven és que la guerra mundial, com una revolució de les consciències, com una revolució que jo provocaria de tot en els fons de guerres, servís per establir un món de repúbliques, o parlamentàries democràtiques. Aquest era l'objectiu de la intel·lectualitat aliadòfila espanyola i de la catalana. La catalana afegia, evidentment, la seva pròpia particularitat, que era dir, bueno, espirem, a un món de repúbliques que Espanya es converteixi en una república, i el món catalanista deia que la república sigui federal, Perquè si és una República Federal, aleshores muntarem els diferents estats que formaran aquesta federació, i entre aquests estats estarà l'Estat català. Perquè per molts dels catalanistes d'esquerra, aquest estat català tins de la República Federal d'Espanyola ja seria la gran aspiració autonòmica d'altra banda. Tindríem altres formulacions, com les que sortirien del món de la lliga, on es parla, el món regionalista, per l'estritament de federació. Perquè recordem que el discurs de la lliga no estableix si l'ideal destructura de l'Estat d'Espanyola és una República on ha monarquia, aleshores, diguem-ne, la cosa es limitarà a parlar de la federació. El que seran els assintits de la lliga, mentalment de les joventuts o sectors, diguem-ne, a més ultraaliadòfils d'en de la lliga, alguns sí que parlaran de que hauria de ser una República, però diguem-ne que... I, aleshores, per exemple, Rubiri Vigili, que inventa moltes coses, però ningú se les reconeix, troba col·lació, un concepte, tret de l'estranger, però que els altres no s'havien treballat que és la idea de les repúbliques coronades. És a dir, aquelles monarquies, que tot i ser monarquies, actuaven com si amb un esperit republicà. Aleshores, sí que és veritat que dins de l'aliadofília espanyola més escarrana s'espira quan es parla de reforma de l'estat, etcètera, etcètera, a veure si Espanya, si no es converteix en una república, es pot convertir en una república coronada. És a dir, que la monarquia espanyola, en lloc de ser la monarquia de l'auligarquia, el que sí que és més estupinades, és de vingués a jo una monarquia veritablement democràtica. Aleshores, en aquest sentit, quan parlem de l'aspiració d'una Europa democràtica, i que seria, per exemple, que quedaria sistematitzada en una publicació com Messidor de Pautorull, i on té com un dels redactors així més conspicus i més constant al Fons Maceres, que en aquests moments també és redactor de la veu de Catalunya, que també és funcionari de la mancomunitat, doncs la idea és aquesta, el fet que no és tan un món de repúbliques perquè això ho veuen com és impossible, però sí substituir el concepte de república amb un sinònim que seria el de democràcia. És a dir, que en t'hauria la guerra mundial, perquè tot aquest conjunt aliadòfil ha de ser un món democràtic. Per contra, com ha treballat l'Andreu, la intelectualitat de dretes també existeix i aspirant a una formulació del món al final de la guerra més de caire autoritari. Òbviament hem de pensar que formules de caràcter de dretes revolucionàries o dretes autoritàries, que no acaba de ser exactament el mateix, s'estan configurant des de finals del segle XIX la idea, tot el tema dreifus serveix a França per establir tot un discurs de dreta radical, de dreta xenòfoba, etcètera, etcètera. He dit d'una altra manera i això plantejo una altra qüestió, quan fem el discurs dretes i esquerres de la primera guerra mundial, estem plantejant un discurs molt aliadòfil i estem deixant gairebé els alemans com l'únic exemple de model autoritari. Ull, a França, s'està treballant molt el discurs de dreta radical. Aleshores, en aquest sentit encara que pels aliadòfils durant el 14 al 18, a França és la gran república de les revolucions, etcètera, és a França on s'està covant el discurs que posteriorment als anys 20 donarà pas a la ideologia feixista. A veure, França és un punt de referència per les esquerres, pel món intelectual també, jo d'artistes, etcètera, però també França és punt de referència de tot el contrari. Si no no entendríem, per exemple, què està passant a l'actualitat. A veure, el front nacional no surt d'una tradició que sorgeix de que han perdut les colònies d'Algèria, sinó que tot aquest posi ve d'abans. I tampoc entendríem d'aquesta manera que un cop els nazis a l'any 39 ocupen França es munti per art de màgia una França lliure amb un estat realment nacional catòlic, com molt semblant el nacional catòlic en partit únic, esquadristes, etcètera, etcètera. Això no es crea així de la nit al dia. Per tant, diguem-ne, la primera guerra mundial també la podríem definir com, en un moment donat, que el geni Dors ho va dir, com una gran guerra civil, però la guerra civil no entesa només com que s'enfronten els països contandents, sinó que és una guerra civil dintre dels mateixos països en guerra, però diguem-ne que en els països en guerra, aquesta guerra civil de sobte pel tema de la Unió Sagrada queda com aturada, però que acaba de la primera guerra mundial, totes les revolucions que s'estan produint en determinats països com Ungría, etcètera, o a la pròpia Alemanya desvetyen una certa fractura d'aquests discursos ideològics, és a dir, en aquest sentit, per entendre'ns allò, el món dels anys 10, els mons de la vele poc que he treballat en Josep Pich, són més complexos, no és una divisió tan taxativa aleadòfils d'Esquerra, germanòfils de dretes, ni els alemanys, allò representen l'autoritarisme i els francesos les llibertats, sinó que en realitat hi ha uns pòsits ideològics que en un moment donat l'esclat de la guerra ha repartit en uns determinats estats però qui són latents en els propis estats que estan participant. I bé, a partir d'aquí, sí, podem allà on més... Jo he anat prenent notes, perquè clar, això que dius tu, és molt... molt complet, no? Jo crec que... jo aniré al que em sembla que cal subrayar de l'estat de la qüestió sobre els estudis de la Biblioteca Mundial i t'ampliar el que has dit i dir què t'hagi pogut quedar així més entre línies. En primer lloc, el que diré és que la teva antologia dels anys 80 jo estic donant veus que allò ha reedit-hi, ampliat. Sí, perquè cal... jo crec que cal una redició d'aquella antologia amb un problema més llarg i amb més materials, sobretot materials germanòfils i materials neutralistes. Jo crec que una antologia de materials social sobre la guerra mundial escrit en Catalunya crec que és una bona cosa. Tanc un llibre dient que també estaria molt bé reditar els llibres fets a Catalunya durant la guerra. Estic parlant primer de la Roma Jori, el de Gabriel Dalomar, el d'Antoni Fabra i Rivas, que és un socialista que va fer un llibre sobre l'actualitat europea i la guerra mundial, un llibre excel·lent, parlant de l'actualitat dels partits socialistes alemans, que va recullir-ho i em va fer un estudi molt bo. Aquest llibre només li he trobat a la biblioteca de Catalunya. Això estaria molt bé reditar-ho amb un prole, així. Perquè vindria a cobrir la pregunta de què pensava Pessoe, de tot això. Hi ha un llibre, Fabri i Rivas, molt bo, escrit en castellà, que està molt bé. I és un llibre oblidat a les bibliografies. Aparem-hi. I fa la pregunta de què copin el Pessoe. El Pessoe, per exemple, el 1917, la revolució russa l'importa així. Però així. L'importa el que està passant a la guerra. L'importa el discurs al iadofil. Però si midem les planes del socialista, allò i midem d'octubre a desembre, misteri insondable de la vida. No els interessa res. Estem per unes altres pel·lícules. Estem per el discurs sobre l'iliadofilia. És una... A veure, diguem-la que el discurs de guerra freda ha imposat que la lucha de clases, la lucha de clases, però en realitat el partit socialista no està, no està. Ni se l'espera. Ells no esperen la revolució comunista, ni espiren en ella. Laia una clau de volta aquí, que és la CNT. Realment el moviment amb masses obre que a Catalunya és la CNT. La CNT. Vam estudiar aquest procés de convuls que esclata a la guerra mundial. Actualment es treballa amb el terme de guerra civil europea. En bibliografia extranjera és un terme bastant assumit. Una guerra civil que es va produir a Occident entre el 14 i el 45 i que és un continu. Un continu de conflictes socials que es tradueixen amb guerres entre nacions, però que tenen un posit ideològic que també de guerra civil. En el 14 i el 45 la bibliografia espanyola té compartiments estancats i quan llegeixes coses d'afora veus que allà les línies encaixen. El que deies tu, el Marical Petent, el Govern de Bixí, després et trobes un Lepent, quan desapareix Lepent hi ha l'entral Lepent, a fora fan un tipus d'anàlisi més allar territori i se compren tot molt millor. Llavors dins d'aquesta guerra civil europea Espanya es va produir una cosa que és que tota aquesta exportació de primeres matèries i productes marofacturats al front va provocar un enriquiment de les classes a dinarades catalanes que van adelemar d'un enduriment de les condicions de vida dels obrers. És a dir, que els treballadors cobraven menys però tot valia el triple. Per entendre, de la rota i això s'anava encarint, però hi havia nous rits i rits encara molt més rits. I això va fer que la situació fos explosiva. Doncs la clau a la restauració va entrar en crisi a l'any 17 amb una vada general i un amago de desestabilització del sistema de restauració i sobretot va esclatar l'any 19 que és un any prèvolutionari. És a dir, que ni Catalunya ni Espanya es queda en fora de la guerra civil europea entre el 14 i el 45. És bé, el 36 esclata tot això. Després parlaves de la CNT. És molt curiós. Una cosa que en els dos llibres que he fet sobre la primera era mundial m'ha agradat desdibuixar és l'associació entre esqueres al·liadòfiles i dretes germanòfiles. Jo crec que això no és correcte. Però ens podem trobar coses com la següent. Solidaritat obrera, que és el diari de la CNT anarquista resulta que va començar a fer propaganda germanòfila. Però Alemanya, això és molt estrany. Com pot ser si ens actuem en un sistema de dicotomies dretes esquerres que a l'extrema esquerra, parlant malament de França i d'Alemanya. Això s'explica per l'espionatge. El diari passava a dificultats i llavors el consolat alemany va sofregar el diari de la CNT. Fins que va arribar Ángel Pestanya que era un dirigent del Pestany i ja vam parlar amb el Espejo Blanco va veure que era una atrocitat un diari anarquista fent propaganda d'un imperi central i va tallar amb aquella subvenció. És un món on trobes sorpreses. Per exemple, més sorpreses. A tot arreu es llegeix que el rei, que era el Fonso 13, que era Jarmanófil. Això no és així. Era Lledófil. Era Lledófil perquè per família, per formació hi ha més factors que la dreta i l'esquerra que expliquen que un sigui Jarmanófil o Lledófil. Per exemple, en l'àmbit estatal tenim un Azorín, que és escriptor clarament de dretes, però és Lledófil. Pro-França. És a dir, no en caixa. És a dir, que la dreta i l'esquerra són persones vinculades amb el republicanisme i el socialisme de la Segura República, Jarmanófil. Hi ha moltes excepcions que ens han de ballar una mica aquesta estructura forta d'esquerra a Lledófil i dretes a Jarmanófil. Has parlat de l'aliment comú de Lledófil a les plataformes d'esquerra i jo acabo llibre parlant de com la primera era mundial va ser un assaig del que va passar l'any 31 tant per l'esquerra com per la dreta. La dreta també va a aprendre de què havia passat. Per exemple, hi ha una revista, Jarmanófil, molt interessant. El que passa és que ningú la cita perquè va començar a sortir a finals de l'any 17 i principis de l'any 18 molt al final de la guerra aquesta revista és Renovación Española. Renovación Española és el partit de dret anti-sistema de la Segona República. El partit de Góico Echea i el partit dels monàrquics gairebé profeixistes. Que curiós. Una revista de dreta de l'any 18 reapareix un partit d'una Segona República d'extrema dreta amb aquell nom. I la nòmina d'escriptors són els Jarmanófil que havien estat tota la guerra fent propaganda a Alemanya. I la nòmina d'escriptors té articles a aquesta revista Renovación Española. Això ha passat desabarçabut perquè els estudis no passaven de l'any 16-17. Faré una puntualització a Góico Echea. És de procedència maurina. Aleshores, als maurins, el conservadorisme a Maurí durant la Primera Guerra Mundial pateix allò unes dualitats internes molt greus. I és el fet de que les bases del maurisme sí que es defineixen com a Germanòfiles i que ja es configura una dreta al funcina tot i que en aquells moments estan... És una dreta molt particular. Aquells moments és una dreta anti-alfuncina per el tema de la setmana tràgica de qualsevol crida a formar govern, tot i que m'haures molt de ganes que el cridin per formar govern. Durant la Primera Guerra Mundial aquestes dretes consideren que el discurs Germanòfil és la manera allò d'organitzar tot el món de lligues catòlics, sindicats catòlics, cercles maurins, etc. Tot el que seria la dreta catòlico-autoritària que ha estat marginal al joc de partits perquè aquí hem de pensar que no només és el món del republicanisme i del socialisme i les escarras en general que estan marginades pel tort de partits sinó que hi ha una dreta que també està marginada al tort de partits i que no vol jugar al tort de partits o que no l'han deixat jugar al tort de partits i en aquest sentit hi ha una confluència entre maurins, basquets millistes, etc. Veuen amb maura la persona que pot crear un gran partit de dretes a nivell estatal, a nivell nacional espanyol però que tenen un petit problema en el context de la primera guerra mundial i és que maura és francòfil perquè és un home d'estat. És a dir, malgrat que mai des del 1909 al fons 13 no el crida per formar govern o sigui que el crida del 1918 no es sent un tio marginat del sistema perdoneu, imperdonable ho sento moltíssim Ja ho puc fer una punta sobre la que de ella, no? La que de ella era el líder de la facció Carlina per insular, no? Era un home molt extremós amb una dialèctica així... Avui en dia anirien un cipotudo, no? D'aquests periodistes que sempre estan parlant de la pàtria i tal, no? Va dir que havien de portar canons a Gibraltar i en veí a Gibraltar, no? Esclar, la cosa hauria estigut conseqüència, evidentment que a Bombardejar Gibraltar hauria... hauria... hauria comportat un desembarcament britànic a la perínsula i un desastre total, no? Perquè entre Gibraltar i Madrid ja no hi havia res, no? No hi ha línies imaginots i absolutament res. Qui desembarca a Espanya arriba a la capital en res, no? No, bueno, hi ha el mateix carlisme, està dividit entre un sector aliadòfil al costat de Don Jaume i el sector més germanòfil que és el de... el de Vázquez de Mella. De fet, dins del món del carlisme aliadòfil hi ha la figura de Montjor Ferrer, que és el secretari de Don Jaume, que s'allista com a voluntari català. Una cosa d'aquella és així, com molt sorprenent, no? És allò... El propi Jaume III era aliadòfil. El pretendent Carly era aliadòfil. I les... I la orientació molt gran, no? I... Acabar-ho dels Maurins, que allò... La telefonia mòbil m'ho sento moltíssim, per la intenció. El tema dels Maurins és que el líder no és germanòfil, és un home que és una estadista, és un liberal, malgrat que... A veure, el disc... No dic que no sigui un tipus molt de dretes, però sí que és veritat que el discurs de les Esquerres, que és el que ha quedat sobre Mauri, el presenten com un individu autoritari, i gairebé feixista, és a dir, Toni o Mauri no és allò un feixista. És probable que les seves bases sí que quan entrem a l'editadora Primo de Rivera, molts entraran dins de l'Unió Patriòtica, cert? I també, cert, que fan el fil de l'Andreu, que és que de l'Unió Patriòtica anirà anar a derivar molts d'ells a renovació en espanyola. També hi havia gent de la lliga. Sí, sí, sí. Estàveu nos, també. Sí, sí, perquè la lliga, en els moments aquests, sempre fa una dispersió de jugadors, i aleshores tens molts que aniran a servir, i coses d'aquestes, el 36, o a Burgos. Sobretot els fills estaran més predisposats a felangistitzar-se. Però vull dir que les dretes, les dretes que no estan jugant el joc del sistema, però que els agradaria jugar, són la germanofilia, com un instrument de mobilització política, i mirar l'aprensa maurina de Madrid és, també, com el socialista, és un exercici d'esquisofrènia brutal, perquè veus com les bases del maurisme, els articulistes del maurisme estan parlant de què succeirà el final de la guerra quan guanyen els alemanys, i maure no diu res, en tot cas, quan més parla maura és de les possibilitats que tenen alguna vegada de muntar obert, però sobre el tema en concret de la germanofilia, qualsevol articulista, qualsevol pàgina de l'acció, coses d'aquestes, exaltacions de l'imperia alemanya, però no trobarem a maura dient res, perquè maura és francòfic, una creu en l'estat liberal, és així, les seves bases no creuen molt en l'estat liberal, però sí, és un dels dèficits, és un dels problemes que el maurisme no acabi d'expandir-se, la pròpia família de maura es divideix també davant de si es dona suport a l'assemblè de parlamentaris, o no es dona suport a la senyora parlamentari, abans comentaves del 17 i del 31, la crisi del 1917 és un intent de portar la segona República, que és una de les coses que no es diu mai, és un intent de portar la segona República, el que passa és que es queda la cosa en el discurs de la crisi del règim, la crisi del Tor, no sé què tal han de reformar, hi ha la proposta, a l'assemblè de parlamentaris, hi ha la proposta a la vaga general, hi ha dues propostes, republicans i socialistes, que estan jugant a totes les bandes, s'estan plantejant la idea que tota aquella enrenou hauria de portar una segona República, partint de la base de que com són aliadòfils, a la intervenció, és a dir, en el moment en què el moviment revolucionari democràtic, que és allò inerent al discurs aliadòfil, entri en funcionament, a França i Gran Bretanya, a França no tindran cap inconvenient en dir quanta razón tenéis, tranquilos que los traemos la República de la mano. Passa que evidentment el que són allò, els partes diplomàtics del que d'Orsè, el Ministeri de Fersesteris Francesc, curiosament diuen o refereixen a republicans i socialistes com a germanòfils, perquè diuen que estan fent aquests tios, ens estan desestabilitzant la monarquia espanyola quan nosaltres el que volem és la monarquia espanyola estabilitzada. Per tant, el que fan és desentendre-nos completament de tot el que és el món aliadòfil espanyol i a partir de de novembre del XVII de França ja només mira de donar suport a alternatives aliadòfiles que, diguem-ne, vagin a parar a coses que surten de la pròpia monarquia. Per exemple, hi ha una cosa que és el patronat de los voluntarios españoles que té com a president el duque de Alba i allò tapa completament tot el tema dels voluntaris catalans i de la leofilia més radicalitzada, perquè França no vol saber res. És a dir, té por dels seus suporters perquè considera que són, diguem-ne, allò uns desservellats. I si Espanya entrava en crisi, deixava d'exportar productes a França, estancar la roteca. És a dir, el guert-françer està particularment interessat en què la agitació catalanista no prosperés. A més, el president del Govern estava exportant metàl·li. És a dir, és clar, l'aigua. I després, el que comentaves pel començament, és que els francesos tenien pànic a una desestabilització de l'estat espanyol perquè amb el bé que estava important la campanya al Marroc només els hi faltava, que allò, els moviments allò de rebel·lió marroquina es descontrolessin més i allò que ja n'hi havia, la part francesa, es desmadresa en general i perjudiqués el propi estat francès. Per tant, França estava pensant molt en clau del seu protecturat al Marroc. Jo crec que avui hem de parlar una mica de Campó, de la Lliga, dels neutrals i dels germanòfils. Una de les sorpreses que vaig tenir fent aquest llibre va ser aquesta poca estudiada. Això ho arreglarem amb el dossier aquest que estem fent de la revista fers. Doncs ho arreglarem el Xavier Pla. I clar, hi ha un catalanisme germanòfil. Clar, és clarament minoritari, molt minoritari, però els noms que ja són, prat de l'arriba, s'ha de fer referència a això. I Manuel de Montoleu, que és un escriptor destacat, crític destacat. També tenim les teves atarrades, que és un element mental per les iniciatives educatives de la mà a comunitat. I de què va aquest germà? Aquesta germanòfilia catalana. Sempre s'ha parlat molt de una revista que es diu Germània. Jo he demanat estar sencera a la Casa Lardiaca, a l'Arxiu Municipal, i la meva sorpresa, quan vaig veure la revista, és una revista de molt el nivell cultural. No és un pamflet, és la tipica propaganda germanòfila, per exemple, d'un Armando Guerra, que ja podem... Vinga, carons, i... No, germània és una cosa molt seriosa. I és més, jo diria que pot estar darrere, pot... Jo crec que va inspirar Ortega per fer el segons quines coses. Allà hi ha uns articles culturals de... gairebé primera magnitud. Va ser una sorpresa, la revista germània. Jo crec que és cal buidar-la i... Sí, està molt bé, escrita. M'esperava un pamflet informable i realment és una bona revista cultural d'inspiració alemanya, clarament germanòfila. I què passa amb la Lliga? Jo crec que la Lliga va tenir... va tenir figures de... potser segona fila, que eren clarament aleïdòfiles, fins i tot tenim un parell de... polítics de la Lliga, aquells viatges que va fer el soleig blalfrón, no? La Lliga hi havia de tot, no? Fins i tot va declarar neutral. Jo només va declarar neutral i van prolifar a uns escritos on deien que el que havia de fer Catalunya era enriquir-se de l'exportació, aprofitar la vinantesa i fer calés. Que deien guardar la vinya, no? Farem calés. I el que es preocupava que amb bo era fer un banc català. Fer un banc català amb tot aquest... amb tot aquest excedent, no? I fins i tot, que amb vol 17 va viatjar Bilbao, es va entrevistar amb gent del PNB que en aquell moment es deia comunion tradicionalista i van... per muntar una plataforma de protesta contra una llei que anava a treure, sentia, o alba, segons la qual tot aquell excedent, tots aquells guants de la indústria de guerra s'havia de fer un impost perquè se'n beneficies tot l'estat, no? És a dir, està una mica en joc que fem aquells diners que acaben de ploure, no? No res. Evidentment, l'estat els volia per ells, el Camp Bó volia que es quedessin amb un banc català de més o menys refet, amb plataformes antigues, què va passar que aquest banc que va impulsar Camp Bó a l'any 20, quan es va acabar la guerra, va fer fallida? Això ho explica Francesc Cabana. Francesc Cabana té uns llibres molt bons sobre la història de la banca, no? L'any 20, el banc català aquest que va pensar Camp Bó va fer fallida. I després jo crec que cal parlar de genidors també, una amiga. Genidors va tenir una actitud molt estranya, tothom li va anar al darrere, va ser amenaçat, va rebre pressions de tota mena. Ell es va declarar neutral, va fer una plataforma d'amics d'Europa on deia que era un enfrotament civil entre la mateixa civilització s'estava tenir un enfrotament interno. Jo es va voler que molts intelectuals pujessin al seu vaixell i serien líder, no? I li va sortir malament, bàsicament, no? Jo crec que genidors realment era força germanòfil. El que passa és que no era un germanòfil, com Vázquez Mella o no era un germanòfil, com Saba Berria o com Armando Guerra, és a dir, no era un idiota. No entenc res. És el que volia era un imperi. Ell volia rescatar la idea d'un imperi germànic, que evidentment tingués pau interna, com no. Si tu et fas un imperi i algú revolta, es va l'aparelliput, la idea de genidors, no? I no ho haurà us demanaríem que hi hagi alguna pregunta, no? Sí, però sí. El tema dels amics d'Europa, a més a més, a veure, és d'aquells casos que pel que respecte al tema del catalanisme, no? De feria escriure un catalismà de fil, un catalismà germanòfil. El problema dels amics d'Europa demostra que en el fons, no? En la essència dels dos discursos catalanistes, el que hi ha també és una varalla de capelletes. Per què? Perquè resulta i que en aquells moments en pare està el control de qui ha de posar les normes de qui forma part del món intelectual d'elit, català i qui no. En aquest sentit, els amics d'Europa, si seguim la seva publicació, veurem que escriuen de tot germanòfils, aliadòfils, neutralistes i tutti quanti. I André Unín. Exacte. És a dir, en aquells moments, que per aquest aliadòfil, en aquell moment, aleshores, clar, dius, què és el que està succeint? L'oposta d'una certa germanofília catalana i d'una aliadofília catalana, resulta que estan tots com a catalanistes que són i, de fet, molts d'ells coincidiran en el tema de l'Assemblea de Parlamentaris del 2017, estan dient el mateix. L'únic, l'únic, clar, i aleshores què passa? És a dir, quan es proposa, quan es considera que la guerra mundial, la guerra general, és com una guerra civil i que s'han de germanar als europeus, tots estan d'acord? Perquè, en el fons, la intel·lectualitat catalanista que està jugant un joc diferent a la de la intel·lectualitat de Madrid, la té una manera més correcta. La intel·lectualitat de Barcelona està jugant una altra lliga i la intel·lectualitat de Madrid està jugant una altra lliga. Aleshores, la d'aquí, el tema que, diguem-ne, Aiguabarreja és en el fons del tema catalanista, el tema de que ha aparegut la mancomunitat i el tema de que amb la mancomunitat ha aparegut un espai de poder professional, de poder funcionarial, de poder, el que vulguis, amb les escoles del treball, d'industrial, etcètera, que està donant de menjar a tots, tal qual. I, aleshores, per d'alguna manera, a la veu de Catalunya està escrivint eugenidors, però està escrivint també Rubir i Virgilli, està escrivint el Fons Maseres i, en aquestes publicacions, tots dos es mesuren moltíssim el que ha de dir, no sigui casco-eugenidora, si piqui la cresta. Jo no crec que és important entre Espanya i Iberia. És una cosa que a mi m'agradaria fer també. Espanya i Iberia, és a dir, la central intel·lectuala de la Lliadofilia de Barcelona de la Lliadofilia a Madrid es presten col·laboradors. Hi ha muntanyes d'articles d'autocatalà que no es tan recullis, perquè estan en castellà la revista Espanya. Una monografia sobre això. Es van prestant a fer Iberia i trobem allà un article d'una mono. Estan col·laborant els mateixos dels dos llocs. I també una implicació, que a mi em sembla fonamental, de les dues Lliadofilia. Els redactors d'Espanya i l'autonomisme, a la Segona República i una mica abans, veus que els redactors d'Iberia alguns d'ells, penso el Rovíe Virgílic, són els primers independentistes. Espanya no, ho diuen així. Amb una claredat total, en algun article de Rovíe Virgílic ja és separatista. Tot això anés l'any 14. L'Àngel és Iberia i l'Àngel és Espanya. I el Rovíe Virgílic vol la independència. A mi em sembla molt... Jo ho rellevant. Jo ho matinsaria. Jo crec que el partit socialista en aquests moments està jugant la... És a dir, a veure, quan s'estan produint aquests dossiers són els moments en què s'està impulsant des de Barcelona tot el tema de l'Assemblea Parlamentaris i aleshores el que s'està fent és llançar cables. Nosaltres també volem participar i en aquest sentit s'ha de dir que l'únic parlamentari que tenien, que el Pau Iglesias, després de la resta de parlamentaris republicans que s'hi sumen a l'Assemblea de Parlamentaris que tenen unes altres estratègies amb pagues generals i companyies i no només l'Assemblea de Parlamentaris, però jo crec que hi ha un tacticisme de part del partit socialista molt clar de cara al tema catalanista. El partit socialista... Lluís Anequistany, que és el director d'Espanya, fa una sèrie de llibres on estan allà, sobre el blanc, que vol autonomia de Catalunya. L'Espanya era el Crisol i uns Quants Mets. Sí, sí, sí. I aquesta idea de l'autonomia entra al PSOE de l'Anaquistany. Això ho trobo interessant. Però que no és un posicionament compacte de tot el PSOE. No, no, no. Perquè després tens tot el debat de l'any 23, després del faracàs de l'Assemblea de Parlamentaris, després de tot el tema del pistol·larisme, etcètera, etcètera. Precisament la Federació Catalana del PSOE i altres interactuals socialistes que no estan al PSOE. Aquí a Catalunya entren en un debat sobre si realment allò s'ha de combinar les idees de socialisme i nacionalisme des del partit socialista. Que és un tema que ho desvirtua el fet del catalanisme. Perquè clar, ells pensen, més aviat en clau espanyola, però que en el conjunt d'Europa el tema de si és allò efectible juntar socialisme i nacionalisme, jo ara voldria fer un joc de paraules per entendre'ns si girem socialisme i nacionalisme i posem primer nacionalisme i després socialisme. El que hem de pensar és que des d'una dreta obrerista radical, revolucionària fins una esquerra obrerista en alguns sectors revolucionaris estan utilitzant un llenguatge similar utilitzant el concepte de lluita de classes uns altres no, però en el fons tothom està parlant de en aquest context de què és el nacional, i com treballar-ho tot plegat en el cas i per amostre un boton, és a dir, durant els anys 20-30 la fluctuació de militàncies del socialisme a organitzacions feixistes, a organitzacions comunistes torno al feixisme i faig el viarany que podríem definir com als nacionalistes revolucionaris, els nacionalistes, els nacionalistes revolucionaris hi ha un moment donat que es mistura la retòrica octobrista russa soviètica amb el discurs obrarista d'allò del gilderisme perquè no s'ha d'oblidar això això té a veure l'exemple d'Àxibés i Mussolini que passa allò del socialisme al nacionalisme socialista perquè ella és socialista i de fet per exemple, tot el tema de la legió Garibaldina passen perquè hi ha un altre tema perquè entenguem així com els aliadòfils espanyols identifiquen la democràcia amb república Mussolini identifica la república la república amb el fàstiu no són monàrquics el fet que la cosa estigui dins d'una monarquia és una cosa absolutament estratègica és a dir, el moment en què realment es compleix l'ideal feixista és en la república de Salo a l'any 43 m'explico, per tant és un joc molt enreversat i molt complex segurament el que s'ha de trencar és aquesta dicotomia que ve de la franquisme i de la nostra transició de dos blocs no, quan un mira l'Azans 10 o l'Azans 20 o l'Azans 30 tot està molt masclant et trobar, doncs mira, un jiménez caballero escrivi un llibre al·lusió a Nathanya vinga, i dius, i això és més complicat no hi pot haver dos blocs no hi ha blanc i negre tot va masclant és complicat, el que passa és que la guerra civil si que és veritat, t'obliga t'obliga a definir però fins al juliol del 36 i fins i tot durant moments durant la guerra tampoc és perquè, per exemple, allò durant la guerra civil les bases del partit comunista d'Espanya al país valencià són els petits pagesos de la dreta regional valencià és a dir, de la ceda no hi ha llocs que quan el partit comunista els hi proposa allò, bueno no es veus a mantenir la pell a propietat? sí, doncs n'ha de levantar molt puny, ve d'estender-lo o aquella part del PNB que va dir em veiu nuls i ens feu lliure em veu nuls els alemanys perquè sí, el alemany del partit nacionalista es trenca es trenca la part d'àlava i a la part i les altres van republicans Hola Felipe Rubio, alumno d'esta universitat i, com que soc alumno, vull fer preguntes per ignorar-ho o a un comentari ¿habéis comentado de la posición de Alfonso XIII? Para mí, Alfonso XIII creo que no tenía ninguna posición ni a favor, ni en contra de los alemanos ni de los alemanos Alfonso XIII se dedicaba a sus negocios del extraperlo y tenía entre manos el asunto precaso Alfonso XIII fuera en el caso de la participación de Cataluña en la prioridad Guerra Mundial claro, se llega una situación en la que en una teórica neutralidad que luego neutralidad sino que juego a dos bandas tanto suministraban productos a un bando como a otro y dentro de la sociedad catalana dejanme que haban paréntesis cuando yo era más alumno, más jovencito cuando iba al cole me decían que por lo menos la lección tenía que llevarla leída sin una aprendida bueno, he leído unos papelillos que hay por aquí y, por ejemplo, en un titular que dice España y el impacto de la Primera Guerra Mundial leo podemos apreciar unas izquierdas identificados con la causa aliada eran ideològicamente hombres liberales y abiertos al Congreso desde el punto de vista social perdemecían a este sector la mayoría de la clase eurica y continúan y luego, dice, las derechas mayoritariamente se cantaban por las potencias centrales desde el punto de vista social integraban el punto germanófilo gran parte del ejército la marina, la mitocracia el alto clero, los terretenientes la alta burguesía tal, tal, tal ja acabo porque con esto me gusta en esa época hay un autor que me encanta Josep María de Sagarra que tiene varias obras entre ellas una, por ejemplo, Vida Privada y Comenta Barcelona iba adquiriendo unos aires de paraudación enjollada a lomos de las tragedias que pasaban en el mundo y llegamos a esta situación todo va muy bien hasta que surge la crisis del 17 y el 17 resulta que los que habían ganado mucho dinero ganaban mucho dinero y los que trabajaban ganaban poco dinero y es cuando surgen los conflictos sociales a partir de ahí que ocurre con el socialismo con el comunismo con tampoco sus intereses con el nacionalismo explicarlo por favor en primer lugar comunismo, el Partido Comunista nace en el 21 únicamente la situación social en la que teóricamente siendo una reacción o un país español que podría haber sacado grandes beneficios los a cura parte para que florecese resulta que a partir de cuestiones como es la vuelta de la cada viernes situaciones de obrido situaciones de posibles actuaciones por parte del ejército y tal lo que podría haber sido un campo de flores de rosas se convierte en un berengenal en el que se ha hecho que se ha hecho un cambio de la Segunda República en el que nos ha hecho y que nos ha hecho y que la Segunda República no hemos levantado cabeza por mucho que se diga de la generación del 98 y de la Segunda República no hay en esos tres cuatro años de 15 al 20 únicamente lo de siempre las partes que podrían sacar Y, además, dispares entre sí. El tema de Alfonso XIII... A ver, alfonso XIII nunca hace una declaración así de franco-filia, pero digamos que Alfonso XIII es un personaje que tiene clarísimo que el estado español, que el estado español es pro francés, eso lo tiene claro. Alfonso XIII no puede decantar el estado hacia uno y otro por qué se le organiza una guerra civil. Tiene el país totalmente dividido. Hay muchas presiones sobre eso. Por ejemplo, hay un cardenal, un obispo, que va a haber... No sé si se ha dado a romanones y le dice, mira usted, si usted se declara aliadófilo, tendrá 100.000 personas armadas en la calle mañana. Eso se lo dijo un cardenal al jefe de gobierno. Es decir, declarar aliadófilo o germanófilo en esas condiciones al estado español era jugarse. Era romper con el orden. Y Alfonso XIII, en la crisis del 17, necesita a Francia como el agua en el desierto. Es decir, porque los sectores aliadófilos donde entraría toda la izquierda que están jugando a la carta francesa, en realidad son enemigos, que es lo que explicaba antes, son enemigos de Alfonso XIII, pero es que Francia no tiene ni la más mínima intención de dar ningún apoyo a estas izquierdas. Y Francia es la máxima valedora de Alfonso XIII, pero sí o sí, y lo siguiente. Entonces, y Alfonso XIII lo sabe. Y además Alfonso XIII juega a ello. Y Alfonso XIII, además, se vende propagandísticamente el mismo como rey humanitario que recoge soldados franceses y les da apoyo, etcétera, etcétera. No voy a entrar a discutir si lo hace sentimentalmente de buen gusto, pero lo que sí que es evidente es que él está jugando esa carta. Es decir, a ver, hemos de distinguir entre una cosa a la gas de buen gusto y otra cosa a la gas por interés, pero lo que está claro es que lo que realmente está haciendo... ¿Qué es lo que sucede? Lo que sucede es que realmente la propaganda que desde 1914 hasta 1917 hacen las izquierdas republicanas y los socialistas sobre Alfonso XIII es machaconamente, es decir, que es germanófilo, que es germanófilo, que es germanófilo, que es germanófilo. Y a base de decirlo, se convierte aquello en una verdad. Pero no quiere decir que porque lo digan 50.000 veces, en 50.000 pàginas, que Alfonso XIII es germanófilo, lo sea. No lo es, y como mínimo oficialmente, de cara al estado francés, de cara a lo que sería las relaciones diplomáticas, él con quien tiene esas relaciones es con Francia y es Francia quien le salva al pellejo. Es más, Francia, después de la crisis del 17, cambia todos sus diplomáticos, se lleva todos los diplomáticos filo-catalanistas, filo-socialistas y filo-republicanos y los cambia por un embajador y unos consules absolutamente rendidos a los pies de Alfonso XIII y Alfonso XIII encantado. Es decir, hay un juego dentro de la diplomacia franco-española muy claro, y Alfonso XIII agradece. El tema del problema social existe, pero no existe desde 1914, el tema del problema social existe de toda la contemporaneidad y de toda la vida. Lo que sí que es verdad es que desde principios de siglo, el movimiento obrero español se está reorganizando y se está reorganizando no solo desde la izquierda, sino también desde la derecha. Es decir, aquí hemos estado ninguneando toda la vida las organizaciones de derechas, pero, por ejemplo, durante estos años que estamos hablando, en concreto, a partir de 1918, aparece un sindicato libre que todo el mundo dice, va, una cueda de pistoleros, que los paga, no sé quién, no sé cuántos, no, no, ojo, ojo, el sindicato libre se va a llevar buena parte de la afiliación de la Conferencia Nacional del Trabajo y no solo por un tema de miedo por las pistolas, porque miedo por las pistolas la dan los dos, tanto el sindicato libre como los pistoleros de la CNT. Es decir, en este sentido, yo nunca he visto unas diferencias, digamos, de actuación muy diferentes. Los dos sectores utilizan, desde mi punto de vista, estrategias, estrategias mafiosas de amenazas, unos, evidentemente, con el apoyo de Capitanía General, que digamos que es tener un primo de zumo sol muy importante, pero, digamos, los otros juegan también y lo continuarán haciendo durante la república con un juego de extorsiones metales, es decir, hay tipos especializados... Sí, sí. ¿Caso, esa vuelta, podías decir una...? Sí, sí. Pero una cosa es la literatura, el 98 y... Claro. Sí. Sí, sí, no, no. A ver, que eso existe, seguro. Pero lo que me vengo a referir es que, muchas veces, he emitificado todo el discurso de la acción, es decir, aquella de acción, reacción, porque la patronal obre, etcétera. A ver, Pera Gavril, hace muchos años, decía que el obrero catalán no es, por definición, anarquista. El obrero catalán, como muchos sectores obreros del resto de España, pero en Cataluña más, porque hay una tendencia, es decir, hay un trabajo, y una población mucho más amplia que nos lleva a eso, el obrero catalán lo que quiere es sindicarse. Y se quiere esindicar, para decirle a sus líderes sindicales, que hay de lo mío. Así. Cuando resulta que la estrategia de las huelgas para conseguir unas ventajas se acaba convirtiendo en una estrategia, digamos, violenta, el obrero catalán renuncia a la CNT y se va a pasar al sindicato libre, porque el sindicato libre va a resultar que siendo aquello, un sindicato de extrema derecha, es un sindicato reivindicativo, hace huelgas y todo, y la gana, es decir, lo cual tiene su qué. Y de hecho, todo el periodo... Uy, de hecho, todo el periodo que va de 1918, en 1930 la CNT queda bastante desarticulada. En cambio, la UGT, que la podríamos situar como también un sindicato de clase, horirista y tal y cual, es más lista, ¿no? Y cuando la dictadura de Primo de Rivera le propone la existencia de una negociación laboral fundamentada en comisiones mixtas de patronos y obreros y jurados mixtos, la UGT se apunta, largo caballero se apunta, sin ningún tipo de problemas, la UGT no está ilegalizada durante la dictadura de Primo de Rivera y resulta que es uno de los factores que explica que el socialismo llegue organizado a la Segunda República, es así de claro, y que además consiga aquello, cuando además, durante la oposición a Primo de Rivera, el peso de la oposición, es decir, hace más oposición, el Partido Liberal Dinástico, que incluso participa en intentos de pronunciamiento con militares republicanos, e incluso se apunta a alguno de la CNT, que el propio socialismo, y resulta que el socialismo, tiene la gracia como lo de la transición democrática, es decir, resulta que, tanto en la transición del 75 como en la del 31, se lo ocurran unos y ganan el PSOE, es decir, el PSOE tiene una historia de aquello, jugamos a lo que sea, a la banca, pero ganó yo, siempre ganó yo. Entonces, pues bueno, con esto, lo que quiero decir, es que el movimiento obrero, incluso aquel que como el socialista, que ha denunciado el tema de las subsistencias, el alza de precios, etcétera, ni están puros ni están castos, es decir, el tacticismo, muchas veces, está muy presente en todos ellos. Alfonso XIII es francófilo por tacticismo. Los socialistas por tacticismo, aquello colaborarán con la política de jurados mixtos de la editora de Primo de Rivera. Los obreros catalanes urbanos, aquello, pues, cambiarán de la CNT al sindicato libre sin muchos remordimientos. Eso explica también que la mítica del discurso libertario no es inerente al obrero catalán, puede ser inerente a una determinada aristocracia obrera catalana, pero no de los trabajadores de fábrica manuales, que aquello que, si le dices, Quinescropotkin, se quedarán tampanchos, ¿no? Bueno, más complicado. En cuanto a la pregunta o puntualización sobre la izquierda y la derecha, sí que hay un enorme bloque de izquierdas aliadófilo y un gran bloque de derechas germanófilo, pero el esquema no funciona, hay que superarlo, no funciona. Pero se lo demuestro ahora mismo. La Riga regionalista era un partido manifestamente, explícitamente conservador y de derecha, sin embargo, no hizo germanofilia, mucho menos, se declaró neutral, es decir, es que no funciona. Azorín era de derechas y era aliadófilo. Y más, hemos visto a solidaridad obrera, TNT, anarquismo, haciendo propaganda germanófila por otros factores. Vemos a Margarita Nelken siendo germanófilo. Vemos, por ejemplo, a Ramón Gómez de la Serna, escritor, vanguardista y republicano, era germanófilo. Es decir, el esquema no funciona, hay que superarlo, porque no funciona, es así. En Cataluña hay un caso que nadie cita, que es el de Perabos y Impera. Bos y Impera, que ha funcionado y que era republicano, era germanófilo. Bueno, y era el rector de la Universidad Autónoma de Barcelona, durante la República, es germanófilo. Es decir, que el sistema izquierda-derecha es un parche que tapa la complejidad del periodo. Hi havia una trama. Per l'assassió. Jo em quedo més amb el tema del periodisme i amb el tema de què supos això per a la societat catalana. És a dir, dieu que hi ha una gran dualitat a nivell intelectual entre germanòfils i alienòfils, que estic allà on posicionament, a nivell personal, gairebé de l' intelectual Ix, Pensa Ix o l' intelectual Ipensa I, però hi ha aquesta consciència social o consciència d'aquell afiliat al partit Ix que se senti d'una manera o d'altra. És a dir, la societat, en general, es posiciona entre germanòfils i alienòfils, com després es posicionaran a la guerra civil espanyola o és un tema meravellitactual? Això ho respon al seu llibre dels 12.000. Aquí hi ha problema. El 50% de la població catalana és analfabeta. Per tant, qualsevol polèmica, qualsevol polèmica que hi hagi als mitjans, no arriba directament al 50% de la població, que és aliena, i he estat parlant que l'analfabetisme era 75% a Tarragona, 75%, la gent no sabia on estava l'Impèria Austro-Hungarets, directament, estem parlant d'un lloc on la meitat no llegia ni es va assabentar d'això. O sigui, a altres xarxes, el professor... Jo sí que parlem de, diguéssim, un auge del periodisme català, sobretot a nivell satíric, parlem de com el periodisme català a principis de segle, i en l'època de ple conflicte sí que mou les masses i fins i tot genera la popularitat en certs personatges. Llavors, tenint això en compte i tenim en aquesta divisió de germanòfils i alienòfils, encara que no fos... És a dir, hi ha un 50% de la població que és analfabeta i, per tant, no s'entena de la misalamitat, entre cometes, però sí que hi ha una incidència en la societat catalana. És a dir, aquell altre 50% que sí que s'ha de... Jo crec que cal anar en cautela, no és com ara. No és com ara. Si jo ara, mira, tu i tu, jo què sé, alguna cosa, i allà us fa una pilota i s'agraden 10 o 8 persones en 10 segons. No, és un altre temps. És un altre temps molt diferent. Funciona amb una de lits urbanes, amb una classe mitja urbana, bàsicament, què és la que té? Tu refereixes a la transmissió de la informació. La transmissió de la informació és un llegeix i vine a escoltar-ne. Vas a la taverna, fer-te el teu guardent, no? És a dir, una mica... Entrem una mica en la dinàmica del treballador, no? És a dir, tu acabes la teva jornada laboral, no? I abans d'anar-te'n a casa, que t'has bronquin o el que sigui, quan arribis a allò, una mica a curdo, vas amb els teus col·legues i, segons, tu ja saps quins jocs on llegiran la premsa, quins jocs, simplement, vas allò a passar l'estona o a jugar les cartes, i el que sí que hi ha és una transmissió d'algú que sí que s'obligeixi, alguna mica més allò... L'Ido i, aleshores, es genera, diguem-ne, un traspàs d'informació. Que passes que la manera de rebre la informació a vegades és molt particular, el Quim Borrelleres a les seves memòries, deia, diu, jo veig un dia un poble a fer un míting, no? I va un míting, a fer una xarrada, així més... És un tio de Taneu, Tanexta, a Barcelona Uni, però ja n'ha reproduït les xarrades que faria, però una cosa ja de pagesos, no? I, aleshores, a mi de la xarrada, ja explicava que un pages li va dir, diu, miri, noi, jo estic convençut que els russos guanyaran la guerra, no? I el Borrelleres li diu, i com ha estat vostè tan segur, així, l'ensoprioritat, Barcelona i la Urbana, classe mitjana, allò amb pages, i li contesta el pages, diu, jo estic convençut que guanyaran els russos, perquè avui, quan miro el mapa, veig que va de baixada, i quan vas de baixada va ràpid i em baixes tot el que faci falta. Miri, clar, amb això, diguem-ne, no és que quedi... És un cas, però diguem-ne que, a veure, si fem una extrapolació a l'actualitat, si tothom veus els debats de les coses aquestes de salvadors i el que es prenen, i com parlen en profunditat i encara així d'interessat sobre la xarrada més important, i que veuràs sobre la xarrada més important, que estan dient megachorrades, doncs, bueno, allò, ara, t'ho imagina't, que jo, que ets per la presentadora, salvades i els dius a tots aquests que han estat a la casa del gran hermano, quins creus que va ganar la guerra de... de Síria? Potser espectacular el que pots escoltar, i més informació que han pogut rebre aquests individus a través de la tele, que es parla de... Si no es parla de les implicacions polítiques de la guerra, de Síria com a mínim, veuràs imatges de nens famèl·l·ls, de refugiats, etcètera, etcètera. És que has de ser informa per massa, diríem. Encara que no te n'entenc, i és d'acabar el conflicte, però tu et quedes aquí algú que paga. Realment, nosaltres ara no sabem res. De Venezuela sabem alguna cosa. De Brasil, sabem alguna cosa. Al Gascova, d'Esquador sabem una cosa. Puerto Rico, una crisi imbensa, no sabem res. Sabem què passa, Síria. Hi ha una posició laica, ens bombardeixen fotos, coses, i no hi ha un discurre honorable. Hi ha flashes de coses, absolutament incoherents, i per totus, o sigui, per nens petits, de dir... Sí, realment hi ha massa d'això. Per tornar... Una resposta que et vull donar... El meu llibre té un error de base, que només parlo de Barcelona. Hi ha un llibre d'un autor que és el que hauria d'estar aquí, que és el Maximiliano Fuetezcodera, Universitat de Girona. La radiografia d'aquests anys a la guerra mundial, a Girona. I serveix molt millor que el meu, pel que tu t'interessa, per què? Perquè fa una radiografia d'una comarca. O sigui, ella et dirà què es publicava a l'Empordà, què es publicava a Girona, què passava en una fàbrica de Taps de Sur o de... Què sé, jo, de Salrà. Aquesta radiografia, la feta del Fuetezcodera, en un lloc que no és Barcelona. Una cosa de Barcelona, què diuen aquí, què diu Campó, que diu Eugenidós. Una altra cosa és el que es diu a Girona. Aquell lliure és molt interessant. Diputació de Girona. Maximiliano Fuetezcodera. El títol no ho recordaràs, trobaràs molt de pressa. Aquell lliure és excel·lent. És com jo crec que s'ha d'avançar en aquest tema, que és amb una lupa, en un altre raó. Precisament pel que has dit tu. Ara, més o menys, ja sabem que deia la venguàrdia. I ja sabem que deia la solidaritat obrera. Anem a buscar què sabia la gent i quins teixits hi havia, no? I a mi li implica això. El partitisme a Girona, què pensaven aquests? O com es desenvolupa el republicanisme federal a emportar? Totes aquestes implicacions es veuen millor en el llibre del Maxi. En tot cas, a veure, comarques, el que farem per reclar general, és copiar el discurs barceloní. L'altra cosa és, després... Clar, copien el discurs barceloní amb unes redaccions, diguem-ne, més planeres. Clar, els que saben escriure de veritat estan a Barcelona. I molts d'ells ja venien de Girona. O si no de Girona capital, com a mínim, de les rodalies de Girona, o directament de Lleida, perquè les rodalies de Lleida... Si no hi ha algú de Lleida aquí que em perdoni, però... Però el que vull dir és que els que ja escrivien bé, ja els havia... Això és com els has fixat. Ja els has fixat. Aleshores, el que et queda comarques és el lletraferit, allò que... Cauen la mar, jo no he pogut anar a Barcelona, m'he quedat aquí, i intenta muntar-se la capalleta allà i tal... Això és veritat, però la Givertran era aquí. Publicava a Barcelona. Que era la més potent. A les altres capitals de Provincia, que eren els ciutats més importants, diguem-ne, hi havia... Hi havia els... Els suplents. Perquè ja n'hi havia molts suplents aquí. Hi havia molts suplents aquí. Perquè, de fet, hi ha molta gent que... El que hem d'entendre és que els que escriven bé són, pràgicament, els que han anat a la universitat, i com a molt, han anat a l'Institut Provincial. Com ara hi ha instituts de secundària per un tubo. No, abans hi havia el bal més a Barcelona i un allò a Barcelona. Algú més, algunes capitals més. Però ja està. I, per tant, és que estem parlant... Si hi ha un institut a Barcelona, estem parlant de promocions, que sé quants instituts n'hi ha a Barcelona, ciutat. Uns 300. Imagina't, multipliques 300. Allò ho baixes als generors. Per 3 línies per d'aixonsis, 300 o 900 aules de batxillerat, per exemple, i els hi poses jo vint alumnes i en sorten uns quants. Clar, que hem de dir ara, és que estem parlant d'una societat on acaba el batxillerat a l'any 21. Va, tot era molt més. Ens dona... Un incís, ja, que m'han de l'ho dir... No està jo, eh? Ah. Sí, però hi ha alguna revista de satílfes, que en una carta de baluny són capares de gràcia, les que donen duratges, quan hi ha d'un coput al coput, sempre hi ha una passada de llibertat i els articles, els altres, etcètera. I en quan, sí, és una edat cultural, però és una edat cultural que no es quedi, però estigui d'acord amb el que t'ho demaneu. I sí. L'assastèria no són menys cel·liòfilos, menys cel·liòfilos, menys cel·liòfilos, menys cel·liòfilos, aquí la meva pregunta després, dins d'esclarar les dretes són més aviat germanofles, però en moltes excepcions. I les excepcions... ens van buscar... alguns sistemes, com dintre de l'endreure, no s'havia de demanar, no sé si s'ha de demanar. Passant, va a criticar la qüestió nacionalista que expliqui... Ah, per això, per això. Però això és una altra tenda. Però anant al que t'ho procuntaves, al segon, arribant a la ciutat, i al segon dretes, com els darrers, germanofles i aliadòfils, no són tractament d'esquerres, i arribaran a fer-se botonetes de cel·loid, que s'hi acaben, no n'hi ha que usqueteu la guerra. O arribaran a fer botonetes de cel·loid, que hi ha sol neutral. Per tant... Hi ha fotografies col·labant l'altra zona agrotades, entre germanofils i aliadòfils, a tant, sí que hi va. Hi ha un altre debat, que és la de les intel·lectuals, i hi ha un altre debat, si volguessis, de la base, que potser és el home de l'interpretat dels mapes, que saben i que no saben. Sí, sí que hi ha una premsa, i sí que hi ha una premsa d'utilitzar altres llenguatges, que potser no és molt intel·lectual, que potser no defensa grans projectes molt complicats, però el que té l'abitud, que sí que arribar a altres anglis, és que hi ha una teja angiu, que estudia del dilúvio, que és el gran... o estudia del dilúvio, o estudia d'anys del dilúvio, que és el gran diàlico racista de l'època, i no té un discurs dintre de la qualitat de l'alabada, però si té una capacitat ampla d'interessió, només era una cosa, i no sé si hi ha més productes, però hi ha una pregunta. Primer, ja que tinc la vida aquí, jo ho veig de les... No sé si no ho sé. Però és que no sé si no ho sé. No sé si ells no són joves que estiguin disposades a ajudar a les xarxes d'enginy. Això no és una cosa d'això. Té truque, té truque. No, té truque, té truque. No, té truque, té truque. A veure, el tema és que... A veure, el recolta es fa a partir d'unes fitxes que té el sol·lible. El problema és que moltes vegades tens la sospita de que tres fitxes diferents és més que probable que siguin el mateix. A vegades, 4 i 5. Però clar, com et dona ell, fitxes individuals de suposats voluntaris, sobretot penses que aquí s'ho està... Com dirien ara, s'ho està patllant, no? Clar, no pots assegurar que siguin 4 o 5 de diferents que és el mateix. Aleshores que jugues a dir són 4 o 5 i no 1. Jo crec que el punt de referència més important de la documentació del sol·lible és el recull de cartes que fa que realment... A veure, que s'escriguin amb ell, no? Aleshores, són... posar uns docents. I estranya que no és... A veure, i escriuen... I totes les cartes són iguals. I li escriuen demanant-li tabac, li escriuen demanant-li roba, li escriuen demanant-li xocolatines, i li escriuen demanant-li coses. I, a més, li tornen a escriure cartes enfadats, perquè no m'ha enviat res. No? Per tant, vull dir que hi segur que hi participa tothom, que creu que pot rebre alguna cosa. És probable que sigui una xifra molt més inferior i que és limités a uns quants més tots aquells que escrivien. Però, clar, per exemple, ara hi ha un noi de la central, que diu Alejandra Costa, que està fent una tesi que li dirigeix el Pelaipegés, els voluntaris espanyols, i, bueno, està a l'espera de que en teoria li donin permís a Obany, a la seu de l'Alegió Estrangera, per poder consultar les coses. Però tot i que ja de moment ha passat el 1914, almenys el 15 i al 1916, que suposadament ja han passat 100 anys i s'atgecava la... O com a mínim així, ens ho havien explicat en el seu moment, l'anonimat del reclutàs, perquè la Alegió Estrangera, que suposadament estaven arreglarats els voluntaris catalans, una de les característiques és que et mantenen l'anonimat de la teva identitat i tu el reclutes. A veure, si jo em dic David, doncs, no sé, aquell dia tinc ganes de dir-me, o Frankie, no? Ja està. Doncs, bueno, això encara, ell s'està trobant amb dificultats, però realment no serà... Jo crec que no serà fins al moment en què, en que Obany, et desveig i que Frankie era Josep d'aquí, de la fàbrica surtapera de Girona, després sí que és veritat que amb el Joan Escolíes que havíem comentat, i havíem vist que, a veure, hi ha molta gent, molta gent, molta gent que està ja de molt abans, que ha marxat per temes laborals, per temes de la llei de jurisdiccions... Està molt boniu, no? Aleshores, diguem-ne que la manca de mitjans per sobreviure, fa també apuntar-te a la Alegió Estrangera, però no en el moment de la guerra, sinó d'abans, és molt més que probable, que bona part d'aquests que es cartegen amb el sol·lible, i estiguéssim afrensades de temps enrere, no? I que la guerra és una solució professional, i jo de supervivència, i jo dius, mira... O... És així. Digues-hi. ¿Quius quedaba en el menos debat intelectual, que ha sido un simbólico, o sin embargo, ¿cuál era el apoyo material que ofería al imperio alemán? ¿Qué recursos hacía llegar? Muy claramente, gasolina para submarinos. Si un submarino salía de... de Quil, por ejemplo, y tenía que llegar a Italia, o tenía que combatir en... en Dardanello, o en Turquía, tenía que repostar en Ibiza, Vallorca, o cerca, o en Cataluña. Pero eso era pirata. El pedo se... los espías alemanes. Esto es una de las cosas que mostró García Sán, lo demostró enviando... bueno, con archivos de exteriores en Berlín. Pues se pagaba dinero al guardia del puerto de Palamós, y ese policía, mientras había unos señores ahí, con unos bidones de gasolina, no veía nada. Y de hecho, los franceses lo sabían, eso. Y escriberon al presidente de España diciendo que pasa con eso. Están llegando submarinos por el Mediterráneo y se habituayan en costas españolas y catalanas. I baleares. Gasolina. Eso era vital para Alemania. Y si la pregunta también son soldados, nada, uno. O sea, que tiene constancia de uno. Incluso sale en Internet. Pero... Hi ha un català. No, català, no, una española en general. Un pañol. Pero no hay una movilización. Por ejemplo, yo en la prensa sé que había encontrado, prensa Germanófila, a falta de voluntarios españoles o legionarios españoles pro alemanes, sí que aquelló... artículos de exaltación de las legiones polacas de Pilsús. Es decir, si no tenemos aquellos legionarios propios, pues como mínimo hacemos propaganda de aquellas unidades de combate. Incluso teniendo un discurso nacionalista, como lo podían tener, los voluntarios catalanes, una retórica nacionalista, separatista o autonomista, ¿no? En el caso de los germanófilos, digamos, hay uno nacionalista polaco, está partido en dos, hay quienes están apostando, igual que los chicos, hay un sector que apuesta por aquello, por una autonomía, una independencia, o lo que le dieran. Patrocinada por los alemanes o patrocinada por los aliados. Bueno, aquí, lo que hay es... aquella propaganda, explicando las glorias de Pilsús y sus legionarios. La misma manera, por ejemplo, aquí en Barcelona, hay una colonia, habría que saber cuando hablamos de colonia chica, ¿no? ¿Cuántos estamos hablando? Igual son dos o uno, o alguien que hubiera por aquí, en una revista hay una publicación que se llama Slavia, que habla de aquellos de los chicos, fieles al Imperio Ostro-Húngaro, fieles a un discurso germanófilo, y utilizan una retórica similar al que publica la nación chica de París, ¿no? Muy similar, personal aliadofilos... Una anécdota. Cuando André Unín y dos citicalistas más, otro era Maurín y otro no me acuerdo, fueron a la Unión Soviética, estaba en el Sarre, y no encontraban hotel, porque creían gran franceses y, claro, recordaban la guerra y no les querían dar hotel. Y empezaron a hablar y dijeron, oigan, ustedes de dónde vienen, esos no somos españoles. ¡Ah, germanófilos! Los llevaron a un hotel y les dieron a la suite. Había la idea, en muchas partes de Europa, de que España era completamente germanófila, porque se había declarado neutral, pero no había hecho como Italia, ¿no? Aún así no. Estamos hablando de ideas, en los rumores, lo que sí es cierto es que el rey dio la orden de que nadie se metiera con eso. Era ilegal decir que gane Francia. La gente que decía eso se mojaba, y alguno con alguna represalia. Y luego los telegramas de datos, diciendo, eh, os enviamos lo que queráis. Comercio. Un poco la imagen es que tots bulían su ca. Cada uno en su tema, ¿no? O sea, por ejemplo, Francia rechazó un armisticio en el XVII, porque quería sacar tajada, pero había luchado, quería territorio, quería partes del Imperio Colonial. En esa guerra todo el mundo tenía su cosa, su ventaja que quería abrir. Sí.