 Hola, bona tarda a tothom, sóc el Carles Vicente del Museu Etnològic i de Cultures del Món. En primer lloc, agrair-vos, que hagueu acceptat la invitació per estar en aquests debats que fem avui i demà. També vull agrair a l'Eurom, el tinc personificat en aquests moments amb en Guixec i al costat, perquè ens ha acompanyat en aquesta fita durant 3 anys seguits, i especialment vull felicitar a molt donar-li les gràcies a la Felicitació Munyós, que ens acompanya aquí a la taula el Fernand de Sonís, que crec que està pel darrere, portant temes allà-baix de comunicació, i el rei que coneixen, que són els que s'han currat veritablement el programa, i, naturalment, en gràcies a tota l'equip del Guixueu, que també ha participat de forma activa perquè vivim pass en passi. Vull estar aquí celebrada aquesta tercera edició, que jo diria que estem consolidant aquesta trobada, que et repararan els passats, de forma anual, que no pugui seguir-hi, anar celebrant, i això vol dir que estem tractant un aspecte, uns aspectes molt rellevants, innecessaris, que interpelaren el nostre passat, interpelaren també el paper als propis museus com a tal, i jo veig interpel·lar la societat en el seu conjunt. Aquesta edició ens hem anullat una mica, de les dues primeres, on vam tractar d'una forma més explícita, temes que hagi pogut dir polítics jurídics, de la reciclució o del deure poscolonial, i en aquesta ocasió hem volgut centrar-nos-nos en experiències que s'estan produint arreu i que poden ser bons exemples de com desenvolupar una tasca d'una manera diferent de com s'ha vingut fent fins ara. Des del propi museu ja estem treballant, ja fa dos o tres anys en aquesta direcció, potser, segurament, més lentament del que ens agradaria tots, els visitants i els qui som. Però en els darrers anys hem pogut col·laborar de forma activa amb aquest projecte que ara després ens explicaran aquest projecte de receptes dels traficants, i també hem aconseguit establir relacions des del Departament de Collections amb el projecte digital Benin, que és el Pivot, el Museu Mac d'Emburg, i que, òbviament, el que està fent és un inventari general de les peces de Benin que van ser arrebesades al seu lloc d'origen, i també estem amb un altre projecte, amb una altra col·laboració internacional, que es diu Retour Cultural Eritage, que va protagonitzant l'Institut australià d'Esturis d'Origens, i com vostès ja ho en sabeu, o si no, els dic jo, resulta que aquest museu té una de les col·leccions més importants d'escorça d'origen que hi ha en Europa, per aquests avatars de la vida, i, per tant, nosaltres vam fer fa uns anys una exposició sobre aquest tema, i ràpidament es van posar en contacte amb nosaltres i hem establert un nivell de col·laboració, sobretot, transmetent informació de quina és el patrimoni d'origen australià que està fora d'Australia en aquests moments. A nivell una mica més enter, inter del propi museu, estem molt implicats en aquests moments amb la revisió de la documentació dels fons fang de Guinea, perquè ens sembla que és un dels fons que més requereix aquesta revisió crítica d'una perspectiva no eurocèntrica. I també, al mateix temps, elaborant un protocol d'acord amb l'ICOM, el Consell Internacional de Museus, sobre la retirada de restes humanes a l'exposició permanent, queverni n'hi ha, no moltes, però en tenim. Per tant, volem retirar aquests materials i ho volem fer-ho a través d'un protocol que més farem públic i que explicarà exactament el que hi ha al com d'aquest procés. En fi, jo crec que aquestes i altres iniciatives que estem intentant desenvolupar, aquestes mena de jornades, ens ajuden a continuar, a aprendre, a millorar, i per tant, crec que són molt interessants que les puguem continuar fent. I res més, gràcies, desitjar que, entre tots, fem bona feina i li passo la paraula del senyor Guixé. Gràcies. Gràcies, Carles. Bé, el senyor, ja saps què diuen els pobles, s'han de venir de mena. Però molt content d'estar aquí un any més i una vegada més amb els companys del museu, etnològic de les cultures del món, i amb el Carles, la Celeste, com a organitzadora comisària, que anima a pensar i també organitzadora, el Ricard, la Fernanda, com ha dit el Carles. També la Silvia Pala i l'equip d'interpretació per la seva feina, i sempre la seva col·laboració, moltes de les coses que fem des de l'Observatori Europeu de Memòries, que és l'Eurom, i realment sempre em repeteixo, però és veritat, és un pol de treball permanent i constant. És una memòria, potser, incòmode, un tema de colonització, descolonització, de les col·leccions de la memòria colonial, de la memòria espai públic, que hem tractat amb aquesta jornada repetidament, aquí a casa vostra, però també amb altres seminaris i congressos, i en aquest sentit fa 15 dies també aquesta nova llei de memòria històrica de l'Estat espanyol amb la Secretaria d'Estat de la Memòria Democràtica es va dedicar per fi i ara i ara, d'alguna manera, és un pas més. No és cap logro ni cap èxit, però sí que realment que amb una part del text i després també amb les trobades internacionals, a la mar de la Presidència, a la Comissió Europea, hi hagués una taula molt interessant també, amb la gent del memorial internacional, per l'esclavatge, amb aquesta reflexió de les col·leccions dins dels museus i amb aquestes memòries realment, a vegades, molt incòmodes pels Estats, pels polítics públics de memòria, i les investigadores, òbviament, que estem fent una feina ingent. També agrair, a la Fundació Solediritat, que depèn de l'Oxerratòria Europea de Memòries, amb aquest projecte de traficants que col·laborem, amb l'ACEL, i amb l'Oxerratòria de la Vida Cotidiana, que hem anat treballant tots aquests temes, i destacar això, que més o menys està l'agenda. Jo som molt esceptics, que els que em coneixeu, cada vegada tornem molt més esceptics amb el tema de legislació memorial. De fet, ja es pot dir, sempre estem dient, que estem comparant els mitjans de comunicació, que Espanya ha moltes foses comunes, que ens comparem en campbots, etcètera, etcètera. El que sí que podem dir, que és veritat, és que Espanya, amb les lleis autonòmiques de memòria i les dues lleis estatals, som el país que té més lleis de memòria, i que menys les apliqui, i que menys les executi. I això és motiu d'una frase, que és així, i jo ho dic perquè ja estem reflexionant, i és veritat. I ho reflexionem els experts, i ho reflexionem la gent que hem estat arredere per impulsar aquestes lleis. Hi ha molta gent, moltes entitats, ja ho sabeu, segurament algunes esteu aquí, que han introduït també tot el tema de memòria colonial a la nova llei de memòria democràtica a l'estat espanyol, no tant a la catalana, que s'està debatint, i també servirà de poc. No hi ha polític magnífic, però els textos magnífics els tenim tots a les biblioteques de casa nostra, per decorar, però després no s'execute. No hi ha política pública, no hi ha pressupostos, i, òbviament, no hi ha voluntat de desenvolupar tots aquests temes, diguéssim, d'alguna manera incòmodes, i que d'alguna manera també requereixen d'una voluntat de pressupostos per inversió i per desenvolupar aquestes polítiques. De totes maneres és un pas més, i no vull ser tan negatiu ni tan fatalista, però sí que és veritat que tenim molts textos, moltes lleis. El que passa és que sí que hi ha... tot i la situació internacional, diguéssim, de les crisis que ens interpel·len diàriament, tant a Europa com a les fontes d'Europa, a Ucraïna, òbviament, ara a Palestina i a Gaza, tot el que està passant, però també dins del nostre petit gran estat, d'alguna manera no acabem de fer un pas endavant i no acabem de ser valents per acabar d'aplicar aquestes resolucions, perquè realment es queden en un text legislatiu i esperem que hi hagi possibilitats de desenvolupar-les. Sense allargar-me més, a nivell més local, jo penso que és important que es vegi mantenint aquesta col·laboració d'aquest observatori europeu de memòries que representem nosaltres de la Fundació de Solidaritat de la Universitat de Barcelona amb l'Ajuntament de Barcelona i sobretot amb en Carles i la gent del museu etnològic de les cultures del món. La feina comença, com a mi en les reflexions, feina no ho sé, i és molt important també aquest model comparat de memòries comparades, comparades a les lleis i la meva crítica a les lleis també hauríem de comparar què fan els altres estats i a mi és una mica la voluntat que us explicarà a l'acel, com a comunjària d'aquestes jornades, una miqueta d'aquesta valoració de conèixer abans d'actuar. Potser és un lema molt típic i tòpic, però alguns que en coneixeu aquí, primer coneixem i després intentem aprendre aquesta reflexió, aquesta història comparada, aquesta política de memòria o aquestes processos de museització i de museografia comparats i a veure com es pot fer. Aquest repte sobre les restes humanes, com es pot fer com no es pot fer, aquest repte d'altres museus que estan intentant aplicar aquestes polítiques de memòria més contemporànies amb un passat una miqueta oblidat, menys tinguut i d'alguna manera s'ha de reparar. No sé com es pot reparar. L'eina més, a part de les lleis, que hi ha simbòlic, la millor manera de reparar-ho és com exposem, com ho mostrem a la societat contemporània, que per sort té uns altres valors. Tot i que molts d'aquests valors ja sabeu que estan en crisis. No m'allargaré més. Felicitats que sigui molt interessant aquests debats, treballeu molt i us sadeixo la paraula a la cel, que us explicarà una miqueta més el contingut de les jornalles. Gràcies. Jo vull ser una mica més optimista, i espero que les jornades ens ofereixin eines i reflexions per poder valorar de manera constant totes aquestes problemàtiques. De fet, és el que hem vingut a fer, les darreres edicions, que aquesta és la tercera, i primerament agrair la collida al museu etnològic en guanyi en totes les edicions anteriors, que ens han permès donar-li continuïtat a aquestes jornades de reparar el passat, a la Fundació Solidaritat UB i l'Observatori Europeu de Memòries i tot l'equip tècnic, el Ricard, la Fernanda, tota la part tècnica del museu etnològic, que també participa activament a totes les taules. Explicaré el contingut de les sessions d'avui i demà. La primera sessió d'avui està dedicada a les experiències a través d'aquest patrimoni en conflicte, aquí, en el museu etnològic i de les cultures del món, a través d'aquest projecte de traficants que l'Alberto López Vergados, que és l'investigador principal, primerament ens explicarà en situarà què és aquest projecte, quins objectius té, fer aquest estudi que és un projecte que farà un estudi a trashabilitat de l'origen de moltes de col·leccions de diversos museus a Catalunya, però que està treballant fonamentalment també el museu etnològic i de les cultures del món, i posteriorment alguns dels primers resultats d'aquest projecte, que és la presentació d'aquest tallers de diàleg intercultural que s'han fet en el museu, i d'aquestes experiències parlaran la Sara i Martín, en Lluís Ramoneda, en Josef Almamoni i la Montserrat Anguiano, en la moderació de l'Aida Memba. Sobre la sessió d'avui, sí que hem d'informar que han vist importants en el programa per causes absolutament sobrevingudes i amb molt poc marge de maniobra que ens han fet finalment ajuntar el que seria la taula de debat que està pensada per donar veu als representants de diverses institucions de museus, del museu de Terburen, del museu Amèrica de Madrid i el museu de Colònia. Finalment aquesta sessió haurà de ser híbrida perquè alguns esponents no han pogut finalment assistir per això, per causes sobrevingudes. I en Jaqui Maniaki finalment no pot participar i en representació del museu de Terburen finalment participarà el director en Bart Obrie, que ho farà d'online. L'Anadetes Noep tampoc podrà venir per una incidència darrere hora. I en Clement Amèrica també ha tingut un problema i haurà de participar online. Per aquesta raó haurem de fer aquesta sessió híbrida finalment de manera conjunta amb els esponents que estaven planificats amb un debat conjunt que encara que siguin amb aquests canvis, amb aquestes incidències, podrem desenvolupar igualment la sessió de demà que està pensada justament amb això, amb explicar experiències de diverses institucions, que s'ha fet en aquestes institucions per la desconellització del patrimoni, que s'ha fet també o sigui una mirada més internacional, de manera més comparada també amb el context local i poder reflexionar i complementar el contingut de la sessió d'avui que ha estat molt més centrada amb l'experiència del museu etnològic i d'aquest projecte de traficants. Amb això crec que ja podem començar la primera sessió i demanaré a l'Alberto López que ens acompanyi.