 Bon dia a tothom, benvinguts a aquesta acta, la lliçó inaugural del curs 2017-2018, aquí a la Facultat de Traducció i Interpretació, sóc Enric Valluí, vinc com a vice-rector de recerca, encargat dels projectes de recerca, vinc en representació del rector, que no ha pogut venir avui, però que li agradaria molt haver-ho pogut fer, per escoltar, per donar-vos-lo benvingut a tots, per agrair a la Facultat que hagi organitzat aquesta acta i per agrair també a la Gemma Rigau, que ens parli sobre els pronoms febles avui. Abans de passar la paraula al de gas, Sergi Torné, només un parell de punts, un és que la Gemma i jo fa molts anys que ens coneixem, ella va ser la meva cap, la meva jefe, a l'emset autònom de Barcelona, quan hi vaig estar un any i mig, al segle passat. El segle passat. I jo havia de reportar que diuen, I had to report to her directly, en el marc d'un contracte productural que vaig tenir, i va ser un any i mig molt agradable, després la vida em va portar cap a altres contrades, però part de que fos un any agradable va ser el fet que hi havia la Gemma i que era la meva cap. Per això m'ha fet una especial il·lusió avui, poder obrir aquesta acta i fer-li companyia. L'altra cosa és que ara us diré la meva teoria sobre els pronoms febles. No, no, no, no, no ho faré. És un tema que és molt interessant, tots els que ho sabeu i tots els que ho sabreu a partir d'ara, hi ha moltes coses a dir sobre els pronoms febles, en les llengües en general, però en el català com a llengua romànica en particular, els pronoms febles tenen un capteniment molt interessant, tant a nivell sintàctic com morfològic i fonològic, i avui la Gemma ens posarà el focus en els pronoms barrials, que en català són la Mar de Xerits, a banda de Capritgesos, però que també els podeu trobar en altres llengües, fins i tot en espanyol. Quan dius aquí hi ha molta gent, la Y que hi ha al final de hi, és bé, ja està fosilitzada però és el que correspon el nostre pronom aquí, o quan dius por ende, aquest ende, és el en, el Joan en menja moltes. I per tant els trobem no només en espanyol sinó també en altres llocs, de forma més o menys explícita i més o menys amagada. Res més, passo la paraula, dono la paraula al de gas i torné, i tornaré a parlar després. Us amaràs-ho. Doncs molt bon dia tothom, el vice-rector, els col·legues de la Facultat i els estudiants, sigueu tots benvinguts a aquesta edició inaugural de la Facultat de Traducció i Interpretació. Vull començar la meva intervenció que intentaré que sigui molt, molt breu, agraint a la conferenciana la doctora Gemma Rigau que hagi acceptat la invitació que li vam fer fa uns mesos per venir a impartir aquesta lliçó, així que moltes gràcies, Gemma, de tota la Facultat. La lliçó laboral és un acte que és important dins de la vida acadèmica de les facultats, perquè és un acte que té una tradició molt llarga i que marca l'inici del curs acadèmic i que ens recorda que les universitats no només són com alguns ens volem fer creure, llocs no es formen futurs professionals, sinó que també són i jo crec que sobretot, llocs de reflexió, de creació i transició del coneixement, de discussió, i avui podríem dir de diàleg. Per això és una sort poder comptar amb algú com la Gemma Rigau per impartir aquesta lliçó inaugural de la nostra Facultat. Per la gran majoria de nosaltres, la Gemma Rigau és algú que no necessita presentació. Però per aquells que no la coneixeu i penso sobretot en alguns dels estudiants de primer curs, us diré que la Gemma Rigau és catedràtica de Filologia Catalana a la Universitat Autònoma de Barcelona, on ha ocupat diversos càrrecs, ha estat vicerector, ha estat cap de departament, i des de l'any 1993 és la cap del Centre de Linguística Teòrica de la Universitat Autònoma, que és un centre que plega molts dels lingüistes més rellevants del nostre país. La doctora Rigau té una llarguíssima llista de publicacions, que no intentaré resumir tant de base nacional com internacional, en què tracta diversos aspectes sobretot de la sintàxi del català i de les llengües romàniques. Si mireu a internet i busqueu les seves publicacions, veureu que en els terres anys ha publicat coses, per exemple, sobre qüestions a variació de l'ús dels clítics, de sintàxi de les proposicions, de l'interfici entre l'èxit i la sintàxi, de la relació entre la prosòdia i la pragmàtica, de variació de sintàctica i altres temes per l'estil. Entre les moltes coses que ha fet cal destacar que durant els terres anys ha estat codirectora i ponent de la gramàtica de la llengua catalana que ha publicat recentment l'Institut d'Estudis Catalans. Jo crec que tots els que ens ediquem a estudiar la llengua en algun moment o altre hem llegit treballs seus. Els estudiants, a primer no patiu, que no passarà gaire temps fins que en alguna assignatura us facin llegir alguna cosa seva, i llavors descobrirem que té una virtut que és presentada d'una manera que és clara i comprensible, fenòmens que en realitat són molt complexos, perquè la llengua és molt complexa. Jo us he de confessar que a mi em fa molta il·lusió que avui sigui aquí la Gemma Rigau, perquè fa uns quants anys, quan jo tenia la mateixa edat que els estudiants que avui hi ha en aquest auditori, la Gemma va ser professora meva a l'autònoma. I tots els que la vam tenir com a professora la recordem com una professora molt dura i molt exigent, però a l'hora, ho sento, és així, però a l'hora era una professora que era molt apassionada i que tenia una gran capacitat per despertar entusiasme i passió per aquest tipus de temes que d'entrada els estudiants doncs il·lusió no ens fan, avui anem a estudiar les oracions erratiu, allò il·lusió no et fa, però en canvi, aconseguia despertar aquesta passió per aquestes dades lingüístiques que són el que a tots ens agraden. La lliçó que pronunciar avui, és els pronòmens fiplesadverbials, pronòmens caprichosos, estic convençut que serà una mica d'aquest estil que us comentava i que ens ajudarà a trobar ordre, fenòmens que en aparença són caprichosos, com diuen el títol, fins i tot arbitraris, però ens ajudarà a ordenar-los i ens permetrà pensar en aquelles coses que ens agraden, que són les paraules i les restriccions lèctiques, la complexitat de la llengua pel cap de ball. De manera que jo espero que ajudi a despertar als estudiants aquesta sensibilitat pels matisos i pels detalls de la llengua i per l'ús i per les construccions gramaticals que tots els professionals de la llengua hem de tenir. Jo sé que no he vingut aquí a sentir-me a parlar-m'hi, per tant, jo acabo aquí el que anava a dir sobre la Gemma Rigau i li deixo ella la paraula. Moltes gràcies per les vostres paraules, vice-rector de recerca i de gà. Agraeixo el de Ghanat que m'hagi convidat a fer la lliçó inaugural del curs 2007-2018 en aquesta Facultat de Traducció i Interpretació. M'agrada molt poder-me dirigir els estudiants que il·lusionats inicien als estudis de grau i també esclar als estudiants més veterans. En aquesta Facultat ja ho heu pogut veure i tinc bons col·legues, i tinc bons amics, i també hi tinc bons ex alumnes. Començant pel mateix de gà i fins i tot, si anem una mica més allà, pel mateix rector. Avui em veig molts a la sala, cosa que m'impressiona, però que em fa contenta, per tant, moltes gràcies per la vostra invitació. Som-hi? Som-hi? A vegades, el comportament de determinats pronoms febles, sobretot dels pronoms tradicionalment anomenats per vials, una etiqueta que no està gaire bé, però que és la que heu trobat a secundària, i és la tradicional i per tant la que farem servir, és a dir, els pronoms EN i el pronom I, ens pot semblar inestable, inconstant, de comportament lleuger, capritxós. Per això podríem haver titulat aquesta presentació la insoportable lleugeresa dels pronoms febles. Però no volem que Milán Cundera ens acusi de plagi. No parlarem de morfofonologia, és a dir, de les formes dels pronoms febles, que val a dir que són prou capitxoses, sinó que parlarem de sintàxi, i de passada una mica de semàntica i de pragmàtica. Parlarem d'alguns contextos en què un pronom feble, que normalment sentim necessari, pot no apareixer la frase i no el trobem a faltar. No només això, si pararies, ens faria nosa. A vegades perquè provocaria que la frase fos malformada, seria un cas d'ahir per correcció, i altres vegades perquè en canviaria el significat. Hem de deixar clar, però, que el que aquí us presentaré no sempre valdrà per tots els parlars del català. Per exemple, no sempre valdrà per els parlars valencians o de la franja, que no tenen tant viu al pronom I com altres parlars catalans. De quins casos parlarem? Doncs parlarem de casos com el que teniu a l'apartat tu. El professor, si ha enamistat, és una frase ben formada en català. En canvi, la frase ve, el professor s'ha enamistat, és una frase coxa, malformada. És ben formada en canvi, els professors s'han enamistat i no necessita cap pronom aquí. També parlarem del contrast entre dos A i dos B. Podem dir en català, acaben d'entrar-hi, una frase ben formada, però també acaben d'entrar, i també és ben formada. O el contrast de tres. Podem dir, n'heu preguntat el preu, ara amb el pronom en, o podem dir, heu preguntat el preu, totes dues són frases ben formades. Avui us convido a reflexionar sobre aquells contextos que permeten prescindir d'un pronom adverbial i que fins i tot a vegades ens porten a prescindir-ne obligatoriamente. I hem reflexionat, si tenim clar quan és possible o necessari silenciar el pronom adverbial, no tindrem la impressió que la presència o absència del pronom és arbitrària, que no hi ha condicions o que no hi ha regles que han determinat la presència, perquè ja veurem que aquestes condicions, aquestes regles realment hi són, existeixen. De fet, són condicions, o sigui, regles, que el parlant ja coneix. En situació normal, els parlants serem intuitivament quan en una frase hem de posar-hi el pronom i quan no cal. El que hem de fer, els que som i els que voleu ser professionals de la llengua, és justament fer conscient aquest coneixement inconscient que, com a parlants, tenim. Així evitarem que els nostres textos escrets o orals resultin carregosos o incomprensibles, perquè no hem fet atenció a la nostra intuïció gramatical. Comencem pels casos dels predicats simèdrics. Els exemples que us havia presentat avui, que ara repeteixo, són construccions amb un predicat simètric. Els predicats simèdrics tenen una propietat semàntica específica, expressen reciprocitat. Per això, els predicats, com en amistar-se, se'ls anomenen també predicats reciprocs. Albert penamistar-se demana almenys dos participants, dos individus, dues entitats, dos països. Un no es pot anamistar tot sol. Bé, retòricament podem arribar a dir que algú s'ha anamistat amb ell mateix. Podríem dir, en Pere, fa temps que es van amistar amb ell mateix, per dir que no se suporta. Però fins i tot en aquest cas, retòric, hi hauria un desdublament de la persona. Per tant, hi hauria dos participants. Els predicats predicats simèdrics poden ser pronominals o no pronominals. Els pronominals apareixen al pronom recíproc. I són, en teniu exemples en el primer grup, verbs com a dir-se, juntar-se, venir-se, brallar-se, casar-se, divorciar-se, anamistar-se, etcètera. O poden ser predicats que no porten el pronom recíproc. I tot i això ser simèdrics. Com ara, concordar, congeniar, coexistir, cohabitar, incidir, conviure, harmonitzar, podríem afegir encara encaixar quan hi ha dues peces encaixen, trobaríem d'altres. Però fixeu-vos que la majoria dels verbs d'aquest segon grup han arribat al català i a les llengües romàniques amb la preposició llatina CUM incorporada. I això és per alguna cosa. Tots aquests predicats, tots aquests, prediquen d'una situació, és a dir, un estat o una acció, d'una pluralitat d'entitats. Per això necessiten que la frase hi hagi almenys dos participants. Com passa a 4A? A 4A tenim la directora no saber amb l'informàtic. Dos participants, la directora i l'informàtic. Però també n'hi pot haver més de dos, com a 4B, la directora no saber amb els informàtics. Com que aquests verbs necessiten predicar d'una pluralitat d'entitats, sovint apareixen amb un complement d'acompanyia, que també en direm complement comitatiu, de manera més breu de dir-ho, que van capçalats per la preposició com es veu en els exemples que teniu a 4A. El complement d'acompanyia o comitatiu fixeu-vos que en aquestes frases té una funció de salvament salva la frase en el sentit que ofereix un participant o uns participants més el que ve expressat pel subjecte. Per això, si no volem repetir amb l'informàtic o amb els informàtics a 4A, haurem de fer servir el nom que representa els sintames preposicionals encapçalats per la preposició o per un nom feble, I. I ho podem veure a 5. Si no volem repetir amb l'informàtic a 4, podem dir que la directora no sí a B i també ho podríem dir per 4B. Sempre que aquest I tingui el valor comitatiu que representi amb l'informàtic o amb els informàtics. Fixeu-vos que no és bona una oració com la directora saber si només n'hi hem donat un. A 5 necessitem el nom I, doncs el nom comitatiu, per poder donar sentit a la frase. Però tot sovint ens trobem que els predicats simètrics apareixen sense complement de companyia i tot i això la frase és ben formada i ben interpretable, com passa a 6. Podem dir que la directora i l'informàtic no se venen i els informàtics no se venen. A 5B, per exemple, i afegir amb el pronom I la frase serà bona. Però tindrà un sentit ben diferent. Seria la frase de 7. Els informàtics no se venen. Ara? Una cosa és que els informàtics no se venen, que entenem que no se venen entre sí i un altre és que els informàtics no se venen. Què ha fet aquí el crític I? Afegir-nos un altre participant i, per tant, canviar el valor de la frase. A les frases de 6 el verpa ha predicat d'una pluralitat d'individus, el verpa venir-se, perquè el subjecte expressa una pluralitat. Sígui, perquè el subjecte és un sintam nominal coordinat, la directora i l'informàtic, per tant, ja hi ha els dos participants en el subjecte, o bé, perquè és un sintam nominal en plural, com ara els informàtics a 6B. Passa al mateix avui on els sintames nominals ara són no animats. Els participants poden ser no animats. Mireu els exemples d'avui. Aquesta brusa no se diu gaire amb la faldilla vermella. És un predicat que demana almenys dos participants i qui troba una a la posició de subjecte i l'altra en el complement comitatiu. Podríem dir perfectament bé també aquesta brusa no se diu gaire i el pronom I representaria aquest comitatiu que hem silenciat, perquè ja n'hem parlat abans, per exemple. Podríem dir, vull ser, aquesta brusa no se diu gaire. Una frase que no s'entén, escoxa. Podem dir, en canvi, aquesta brusa i la faldilla vermella no se diuen gaire. Perfectament bé. Ara hem posat tots dos participants a la posició de subjecte i els hem coordinat. També podríem dir, és clar, que tenim E. Aquesta brusa i la faldilla vermella no se diuen gaire, sinó de tres participants, de tres elements com a mínim. La brusa, la faldilla i potser la bufanda o la jaqueta. Els predicats simètrics tenen una característica important i és que prediquen una situació, ja ho hem dit una acció o un estat, d'una pluralitat d'entitats o d'individus i ho fan de manera holística. És a dir, prediquen holísticament. Per això també se'ls diu a vegades predicats holístics. I què vol dir això holístic? Doncs que prediquen d'una pluralitat d'entitats globalment, com un tot, i no pas distributivament. És a dir, el que prediquen s'aplica tot el grup, en tanca grup, però no cada un dels elements que formen el grup. Per veure això van bé frases com les de l'apartat nou. Emperi la Maria conviuen, emperi la Maria viatgen sovint i emperi la Maria porten ulleres. Totes aquestes frases contenen un subjecte que expressa una pluralitat d'individus en pera i la Maria, però els predicats que hi apareixen no predicen pas tots de la mateixa manera. El verb conviure que trobem en nou A predica d'en pera i de la Maria com un tot, no pas individualment. És un predicat holístic. La frase de nou A no pot ser parafrasejada per una coordinació de frases com es veu a deu A. No podem parafrasejar en pera i la Maria conviuen, en pera i la Maria conviuen. Ni podem afegir-hi junts en pera i la Maria conviuen junts. Això no és tan greu com l'altra, però és redundant. No hi fa res els junts, perquè ja ve suposat per el significat del verb. Podríem afegir-hi això sí conviuen l'una amb l'altra. Això sí. En canvi, fixeu-vos que a nou B podrem fer la parafresi amb una coordinació de frases com el que teniu a deu C. En pera viatja sovint i la Maria també viatja sovint. És a dir, que el verb viatjar, en aquest cas, predicaria independentment d'en pera i de la Maria. Però també podem dir el que tenim a deu D. L'en pera i la Maria viatja sovint junts. Ara els presentem com un grup, però també podem dir per separat. Ara els presentem individualment. Per què pot fer això el verb viatjar i no podia fer el verb conviure? Doncs perquè viatjar és un predicat que pot predicar d'una pluralitat d'individus de dues maneres. Ho pot fer holísticament com un tot, i aleshores hi va molt bé el junts a deu D, o pot predicar distributivament cada un dels membres de la pluralitat. Podem entendre que cada un dels membres de la pluralitat fa viatges i que els fan per separat. Aleshores és quan hi aniria bé, separadament. A més, aquest predicat també pot predicar d'un subjecte que no sigui plural d'un sol individu, podem dir, en pera viatges sovint. Per tant és un predicat ben diferent del predicat conviure. Però que en algun moment es troben en pera holísticament, l'altre en canvi ho ha de fer. Mireu ara la frase de nou C, en pera i la Maria porten ulleres. Portar ulleres, com també tenir la grip, per exemple, és un predicat que pot predicar d'una pluralitat. Sí. Però sempre em predicarà distributivament. Mai globalment. Portar ulleres és cosa d'un. És com molts pantalons. En pera i la Maria porten pantalons només en el circ. Pots trobar que hi hagi dues persones, dos pallassos, una cada que mal dels pantalons. Però normalment podem dir, en pera i la Maria porten pantalons i cadascú portarà els seus com a la casa de les ulleres. Per tant, no podríem afegir una frase com deu, eh? Junts. En pera i la Maria porten ulleres junts. Ara sí que podem dir per separat, però tampoc val la pena, perquè ja s'entén que les ulleres per força han de ser per separat. Sí que podem, en canvi, agafar la frase de nou ser per afrecejar-la, però el que tenim a 10F en pera porta ulleres i la Maria també porta ulleres. Fixeu-vos que amb la grip passaria el mateix tenir la grip. Puc dir que els nens tenen la grip, però cadascú té la seva. Per tant, encara que portar ulleres o tenir la grip sigui un predicat que pot predicar d'una pluralitat, sempre haurà de fer-ho distributivament. Per tant, al revés del que passa amb conviure. Així doncs, el pronom feble i el pronom imitatiu és necessari en una frase com la de 10A si a partir de nou a no volem repetir la Maria en pera i conviu on i s'entén la Maria. Perquè conviure és un predicat holístic i necessita que el mengi en la mínima expressió que és el pronom feble i se li ofereixi el segon participant. En canvi, a 11B podem dir en pera viatge sovint sense cap pronom on pera i viatge sovint. Li posar 30 aprentes i perquè es vegi que aquí és optatiu. És clar que sí. Hi ha el pronom i, la interpretació és global i si no hi és, la interpretació és distributiva. Així s'entén que en pera viatge sol. Per tant, la presència del pronom i en un cas com el de 11B no és necessària i ho eren canvi en el cas de 11A. Si apareix, perquè aleshores viatjar es torna significat a un verb que predica globalment del subjecte. Però en el cas de 11C fixeu-vos que no podem afegir. En pera hi porta les ulleres a veure, no podem afegir si I vol significar el que teniu aquí amb la Maria, perquè és clar si les porta el taller o la botega sí que podria ser bona la frase, però ara vull que I sigui el representant d'un comitatiu. És a dir, relacionar-ho amb la frase que tenia a veure. No obstant, no tots els predicats simètrics es comporten com a venir-se, dir-se o conviure. Que hem vist que pel seu caràcter holístic necessiten predicar d'una pluralitat i que si surten o si es diuen en un subjecte singular hi haurà de salvar la frase, hi haurà de salvar un complement comitatiu i a la mínima exposió del que complement és el pronom I. No sempre tots els predicats simètrics tenen aquest comportament. La llengua és complexa i sòrnia, perquè sinó ens acabaria la feina. Mireu el cas de 12a. Podem dir perfectament bé en català amb una frase com la de 12a que té un seguit de verbs simètrics. Jo puc dir l'angelina i emprat van lligar, es van ajuntar, es van casar, s'han barallat, s'han separat i ara sembla que es divorciaran. Si no es divorcien és igual, es reconciliaran que també és un predicat simètric. Per tant ja em va bé. Fixeu-vos que aquí podríem afegir l'un amb l'altre o l'un de l'altre perquè divorciar-se i separar-se, aquests no volen acompanyar, volen un complement de separació, però volen també almenys dos participants. Aquesta frase té el subjecte plural i per tant no passa res, és com les altres que havien vist, com les de nou. Embrat i l'angelina formen una pluralitat i els predicats en poden predicar holísticament o si voleu doncs globalment. Però podem tenir si gent ha parlat d'embrat abans en la conversa una frase com la de 12B l'angelina ja ha lligat, s'hi va ajuntar, no s'hi va alligar, l'angelina hi va lligar, s'hi va ajuntar, s'hi va casar, s'hi ha barallat, s'ha anar separat i ara sembla que s'en divorciarà. On el pronom I representa el complement de companyia i el pronom en representa d'enbrat perquè la proposició ara ha canviat. Però passa una cosa amb aquests verbs, fins aquí normal perquè veiem que necessiten o que aptenen el pronomí. Però passa una cosa amb aquests verbs i és que és possible que el complement de companyia o el de separació no siguin presents a la frase i que no siguin expressats per cap pronom feble. És a dir, podem tenir una frase de 13a. L'angelina va alligar, s'hi va ajuntar, s'hi va casar, s'ha separat i ara sembla que s'hi divorciarà. És una frase ben bona en català. Fixeu-vos que només hi apareix un participant. Però tots entenem que hi ha un segon element, un segon individu, un segon participant que hi queda implicat, que hi queda sobrentès. El sentit simètric en aquests verbs permet sobrentendre el qual no fem referència i que no cal que hagi perdut abans en la conversa o en el discurs. En canvi, si, diguéssim, l'angelina s'hi va casar, aleshores sí que cal que hagin parlat abans d'un altre individu, en aquest nostre exemple, doncs d'embrat. Podem dir doncs que una frase com l'angelina es va casar, no la tenim aquí, presenta la situació des del punt de vista d'un sol participant dels dos que casar-se suposa. Però podem fer-ho servir sense parlar de l'altre participant perquè Albert té aquesta característica que ho permet. Cosa que no permet en canvi 13B. No puc dir l'angelina va conviure. Tot i que podem suposar en aquest cas, que el senyor Brat va conviure, cal dir que el que tenim a 13C almenys, l'angelina va conviure amb algú. És gaire bonica, però necessitem posar-hi el segon participant. No podem dir que la Maria va conviure. En canvi fixeu-vos que no és normal dir coses com les de 13D. L'angelina es va casar amb algú. Si li vas dir això a casa, dinant a 6C. O la de 13E. L'angelina es divorciarà d'algú. Si no em dius aquí. En canvi fixeu-vos que no té res d'estranya una frase com la de 13F. L'angelina es divorciarà d'algú amb qui no saber. Perquè ara aquesta sí que afegeix informació. Què passa amb aquests verbs? No és que els pronoms febles i o en... siguin inestables, optatius o caprichosos. Que puguin ser presents a les frases en lligar o casar-se o no ser-hi. No. Ens trobem davant d'una qüestió semàntica. La qüestió és que l'èxica o l'èxico-semàntica els verbs com lligar, casar-se, divorciar-se permeten inferir l'existència de més d'un participant de l'acció expressada pel verb. Per tant, el segon participant pot quedar sobre entès. Els verbs com conviure en canvi, no ho permeten. Ni tampoc ho permetria reconciliar-se. Divorciar-se sí, però es reconciliar-se no. I tot això els parlants ho sabem. Ho sabem inconscientment si voleu. No hi havíem pensat mai potser. Però ho sabem. Ho sabem pel sol fet de conèixer la llengua externa parlants. Ara, però com a professionals de la traducció a la interpretació o la lingüística aplicada que voleu ser, és convenient que ens sigueu conscients. Mirem un altre cas. El dels predicats de moviment direccional. En general, que es presta en moviment cap a una destinació, exigeixen la presència d'un complement educatiu que ha de ser considerat un complement seleccionat. Un complement que potser en dieu de règim verbal o proposicional. Vull dir que no ha de ser considerat un circunstancial, ni un adjunct. Si no, que és un complement reclamat. Això vol dir que, com a mínim, la destinació haurà de ser representada per la forma més petita que tenim, que és la del pronom feble. Vegem-ho a 14. A la frase A arribareu a París a la matinada, la destinació és a París, aquí l'hem expressat amb un sintama proposicional, però si no volem repetir a París podem dir el que hi ha a 14. I arribareu a la matinada. 14.C tenim No ha entrat mai aquella cova d'allà, o aquell mai a la cova tallada, a la cova tallada. Podem dir que a París hi havíem parlat de la cova tallada. O de jovenets pujaven a roca corba amb bicicleta. Si estem parlant de roca corba, podem dir de jovenets i pujaven en bicicleta. I li representa el locatiu a roca corba. O es va acostar a la seva mare. Si no volem repetir la seva mare podem dir si va acostar. En aquestes frases el pronomí és la mínima expressió del lloc cap on es fa el desplaçament. Però el locatiu no sol expressar-se si té valor díctic. És a dir, si s'identifica en el lloc on és, era o serà almenys un dels participants de l'acte de parla. És a dir, el que parla l'emissor, el receptor, el nostre interlocutor, o bé si és el lloc de tot dos, perquè a vegades es troba no el mateix lloc, l'emissor i el receptor. Ara mateix, per exemple. Les expressions díctiques que només poden ser interpretades plenament si coneixen tots els factors de l'acte de parla. És a dir, com que les expressions díctiques es senyalen els elements de la situació enunciativa si no sabem on s'ha pronunciat l'horació i té elements líctics no la podrem interpretar. Per això parlem de dixi de persona quan fa referència als interlocutors, de dixi de temps, de dixi de lloc. Ara ens interessa especialment la dixi de lloc. La informació díctica és informació pragmàtica. És informació pragmàtica perquè fa referència a l'acte de parla. És a dir, només la podem interpretar en relació al context situacional. Amb els predicats de moviment, la presència... Aquest l'emvisia, no? Amb els predicats de moviment, ara sí, la presència del pronom feble i és necessària i a vegades ni tan sols és possible si el lloc de destinació és un lloc en valor díctic. És a dir, si s'identifica, com ja hem dit, en el lloc de l'emissò o del receptor, el lloc on és, era o seran aquests dos participants. Ara bé, la dixi de lloc no és homogènia en els parlars catalans. En català hi ha parlars que disposen tenen un sistema de dixi de lloc binari és a dir, que tenen dos termes per assenyalar el lloc aquí, el lloc de l'emissò i el receptor i allà, o allí, segons els parlars, que és el lloc que no és ni de l'emissò ni del receptor i al costat d'aquest sistema hi ha altres parlars que tenen un sistema de dixi de lloc ternari. Tenen tres termes, a sí per assenyalar el lloc aquí, o allí, per assenyalar el lloc del receptor i allà, o allí, per assenyalar el lloc que no és ni de l'emissò ni del receptor. I el fet que existeixin aquests dos sistemes en el català té repercussió a l'ús dels predicats de moviment direccional. No els farem servir igual en els parlars del català segons el sistema que tinguem de dixi de lloc. Així, els verbs del moviment que hem vist reclamaven la presència del pronom i, ho hem vist a 14, per representar el complement de distinació a 15 apareixen sense el pronom i, sense cap expressió amb sentit locatiu quan el lloc de destinació té el valor d'híctic, és a dir, és el lloc de l'emissò o del receptor o de tots dos. Mireu la frase de 15A. Imagineu-vos que la mare la diu al fill abans de sortir de casa el fill. El lloc de destinació és el de l'emissò i el receptor. Ara tots dos són a casa i la mare li diu, arribarà a estar avui també? Normalment no. L'entonació de les mares no és aquesta. Arribarà a estar-te avui també? Fixeu-vos que si fagíssim el pronom i arribarà a estar-te avui també canviaria el significat. No diria que estem parlant de l'escola o de la facultat o de la feina. Veieu, és el mateix verb per arribar però ara no necessita el pronom. Mireu l'exemple de 15B amb el verb entrar. Si jo sento sorolls de la casa que tinc les portes obertes i sóc a la cuina, diré, entreu, entreu, sóc a la cuina. No diré, entreu-hi, entreu-hi. Perquè no tindria aquest sentit cabull. Que dic clar que el lloc de destinació és el lloc de l'emissò. A 15C tenim un altre cas de desplaçament cap al lloc de l'emissò. L'he cridat des de cap damunt de l'escala quan ha pujat ja he vist que no es trobava bé. No diríem quan hi ha pujat. Aquí no necessitem... Vaja, ens faria nosa el pronom I. Mireu el cas de 15D. Des d'aquí no et sento gaire bé. M'acostaré més, m'acostaré més. No cal que digui mi acostaré més. Vaja, és que si digui mi acostaré més no lligaria la frase segona amb la primera. Fixeu-vos que ara el desplaçament escapa al lloc del receptor. Si el lloc no és ni era ni serà el dels interlocutors, com ara 16A, necessitarem el pronom I. Passarem per davant del museu mirós. En quin discursió tots? Cap amb un juic. Passarem per davant del museu mirós, però no hi entrarem. Fem servir I perquè el museu mirós no és ara ni serà llavors el nostre lloc ni el de l'emissò ni el del receptor. Però fixeu-vos que no el necessitem a 16B. Si jo soc a dins del museu i veig que encara sou fora, us diré Au, entreu, però no us diré Au, entreu-hi. Si de cas des de fora sí que posi va, entreu-hi. Però no, si jo soc a dins, no, si us heu de moure cap al lloc de l'emissò. La parella verbal que ets amplifica més bé la dependència del caràcter díctic o no díctic del locatiu de destinació és la formada per als verbs anar i venir. Com moltes altres llengües el català disposa de dos elements l'èxis diferents segons si el lloc de destinació, el lloc de desplaçament escapa el lloc de l'emissò o del receptor o si la destinació escapa un altre lloc que no és ni el de l'emissò ni el del receptor. Aquí sí quan entrem en el camp del verb anar i venir que és important tenir present la distinció entre aquells parlars que tenen un sistema de dixi de lloc binari i aquells que el tenen ternari. En aquest darrer cas seria el del valenciar i els parlars de la franja. Avui aquí ens centrarem només en els parlars amb la dixi binària de lloc i aquests són els parlars en general central, al nord occidental o al balear. En aquests parlars el verb entrar sempre quan el desplaçament es fa cap a un lloc que no és ni el de l'emissò ni el del receptor. Per tant, el verb anar no pot prescindir del complement de destinació perquè no es pot donar per suposat. La mínima expressió haurà de ser el pronom i. Vegem-ho en el diàleg de 17A. Si algú diu que volem anar a Viena podem contestar ah, doncs nosaltres i vam anar fa dos anys. Per què fem servir el verb anar? Perquè no som a Viena ara però hem de fer servir encara que s'acabi de parlar de Viena i de fer servir el pronom i. No seria bona sense el pronom i tot i que a vegades la sentireu. 17B, vols que vagi la farmàcia i aniré ara mateix si vols? Veieu, la farmàcia no és el lloc ni del meu interlocutor ni el meu. Acabem de parlar de la farmàcia i de fer servir el verb anar però també afegir-hi el pronom i. O, si voleu visitar la Maria aneu i a primera hora de la tarda el lloc on hi ha la Maria no és ni el meu ni el teu. Si el desplaçament es fa cap al lloc de l'emissor del receptor de tot dos el verb no és anar sinó que és el verb venir i aleshores no hi ha lloc normalment per el pronom i el que tio. Li pot ser altra, podria ser d'acompanyar, per exemple. Vegem-ho en els exemples de 18. Un estudiant pot preguntar al professor tant si són tots dos el despatx com si són una altra banda, com si li heu preguntat per correu electrònic el que teniu a dibuitar. Quan puc tornar a venir el teu despatx per demanar-te consell? Per què? Perquè el despatx és el lloc habitual de l'interlocutor en aquest cas el professor o un altre diàleg, el de vina és a dir, a costa del lloc meu contestarem, ja vinc cap al teu lloc no totes les parles del català ho fan, el sistema eternari aquí canvien i sabem que hi ha llengües romàniques com el castellà que no faria servir el verb venir en tots dos casos. O podem dir, cada any per la festa del barri venen els mateixos grups musicals. I això ho podem dir tant si som en el barri ara com si no hi som però és el barri habitual o bé meu, o més el interlocutor o bé de tots dos. Notem que en altres verbs com ara entrar si allò cap a on es desplaça és el lloc habitual de l'emissor o del receptor, per exemple allò com vivim o en lloc on treballem també pot quedar sense representació fonològic, és a dir, sense pronom que paregui la frase aquest element de destinació i ho veieu a dir nou. Si alguna vegada passeu per l'Ajuntament de Porqueres entreu i veureu i pregunteu per mi m'agradarà ensenyar-vos l'edifici fixeu-vos que això pot dir algú que treballi habitualment a l'Ajuntament de Porqueres d'altre banda, com que la llengua sempre té excepcions Albert venir pot aparèixer excepcionalment amb el pronom feble i com ara a 20 podem dir aquesta frase és de la gramàtica de la llengua catalana Aquest indret és sagrat segons la tradició que va venir o hi va arribar la mare de Déu en persona a 20 el que té ho explícit amb el verb anar venir o arribar d'on entendre que es tracta d'un lloc alier o considerat alier en el temps en les persones que intervenen en la conversa, encara que signe allà quan va passar no era el seu lloc per tant es marca això a Faginti si es vol, doncs el pronom i que no és necessari que hi hagi de ser però si puc posar en trobaríem altres casos Ara, hi ha casos més interessants que aquest de 20, per exemple amb el verb arribar a vegades el verb arribar pot prescindir del pronomí encara que es tracti d'arribar al lloc de... no pot prescindir perdoneu, no pot prescindir del pronomí encara que es tracti d'arribar al lloc de destinació de l'emissor o del receptor és el que tenim ara aquí fixeu-vos en el significat normal d'arribar segons el diec és el pronomal primer és venir a trobar-se en un indret per moció progressiva, que és el que havíem vist però hi ha un altre sentit i aquí us he donat la definició que em dona el diccionari català Valencià Balear que és el de poder tocar una cosa relativament allunyada atenya un objectiu fixeu-vos en l'exemple de 21 la situació és dramàtica un bomber dalt d'una escala imagineu-vos el telescopi que l'han estirat tan com ha pogut amb l'intenció de salvar una persona que és al balcó d'una casa que es crema i li diu no hi acabo d'arribar a qui on ets tu eh? no hi acabo d'arribar a qui on ets tu és el lloc del nostre receptor tu queries no posar-hi el pronomí amb un verb arribant al sentit primer que tenim però en aquest sentit el necessitem i l'altre, desesperat pot contestar no hi arribes ja no hi arribes no hi arribes veieu? es tracta d'un ús desplaçat una mica del verb arribar que veiem que ens demana el pronomí encara que o si voleu el complement destinació tot desenvolupat encara que es tracti del lloc del nostre receptor o el cas de la segona no arribes aquí on sóc jo, és a dir el de l'emissor en aquest apartat hi ha verbs que han de prescindir de representar per un pronom feble el seu complement locatiu direccional si aquest presenta determinades propietats díctiques, que el cap i la fi són propietats pragmàtiques si amb els predicats simètrics eren determinades propietats de caràcter semàntic dels predicats les que regien la presència obsència del pronomí en el cas dels predicats de moviment direccional són les propietats de caràcter pragmàtic que determinen la presència obsència dels pronom feble i són les propietats díctiques i per acabar el pronom en i la representació anafòrica del complement del nom el pronom en pot fer moltes funcions en català, moltes però em fa una que és la funció de representar anafòricament el complement del nom en determinats contextos sintàctics, per exemple el complement del nom que és núcle d'un complement directe el complement del nom que representa el és núcle del subjecte postverbal d'un verb inacusatiu o també en determinades copulatives identificatives vegem-ho a 22 hem anat a veure la fàbrica però només n'hem pogut visitar una nau fixeu-vos que aquí el pronom en representa una nau de la fàbrica per tant de la fàbrica és el complement del nom que trobem en una nau aquest una nau de la fàbrica és el complement directe de dins del complement directe que fem el complement del nom i el representem per en també passa assemblement en el cas d'abans d'aprendre el medicament llegir una de les instruccions l'en és una frase que surt sovint en els anuncis l'en representa un medicament que és el complement de instruccions que també era el complement directe a les instruccions del medicament a ser n'ha caigut una gàrgula de l'edifici en representa de l'edifici i ara fixeu-vos que és el complement d'una gàrgula que és el subjecte postverbal que trobem en el verb caure o un altre exemple que també representa el complement del subjecte és del platen aquests de 22 són contextos sintàctics en què pot aparèixer el pronom en com a complement del nom i són contextos sintàctics en altres contextos no pot aparèixer així ni algun altre i prou però quina condició semàntica s'ha de donar perquè pugui aparèixer el pronom en només condicions sintàctiques no, també hi ha condicions semàntiques aquest pronom quan s'estableix entre el nom i el seu complement una relació semàntica de part a tot una relació que hem d'entendre d'una manera molt l'acce, com una relació de pertinència a veure, en el cas de 22a estrem tots d'acord que la nau és una part de la fàbrica per tant, de la fàbrica és el tot el representa en i la part és nau en el cas de 22b ja us demano una mica més d'abstracció perquè les instruccions són part del medicament, sí però d'una manera l'acce però bé, van juntes amb el medicament per tant, en aquest sentit així doncs l'acce ens funciona pensar que la relació semàntica que hi ha de bé és aquesta relació deia de part de tot, una relació de pertinència ara bé, en català aquesta relació de part de tot la podem expressar també segons el context de moltes altres maneres la podem expressar amb un possessiu la podem expressar amb un detiu la podem expressar amb el silenci el que en diem la nàfora lípica o nàfora zero i tot això farà que el pronom en actualment perdi terreny, perquè perquè té masses competidors en té massa per veure això imagineu-us que participem en un concurs en què hem d'identificar un personatge històric o de ficció i que estem repassant la informació que tenim i en un context així podríem dir el que tenim a 23 ja tenim molta informació sobre el personatge però podríem continuar però encara no ho sabem però encara no sabem el seu nom però encara no en sabem el nom però encara no li sabem el nom o simplement però encara no sabem el nom i això és el que en diem en nàfora zero o en nàfora lípica, és a dir no representar el complement que el deixem sobre en test per alguns de vosaltres aquestes quatre continuacions de la perceptiva no són potser espontànies potser que algun de vosaltres no les digui totes quatre espontàniament però segur que tots les reconeixeu com a frases catalanes i que les coneixeu en un sentit almenys passiu que en teniu competència passiva a la ració que tenim amb el possessiu però encara no en sabem el nom fixeu-vos que seu representa del personatge la mateixa funció que fa el pronom en quan diem però encara no en sabem el nom és el nom del personatge el pronom li també pot apareixer aquí tot i seu pronom detatiu per referir-se al nom del personatge i podem tenir el silenci, l'enàfora lípica per referir-nos també al personatge per tenir el seu i l'enàfora zero o l'enàfora lípica tots quatre al mateix antecedent abancem d'entrada que aquestes quatre possibilitats no es donen pas sempre es donen en aquests casos buscats això ho fem molt, els lingüistes anar a buscar l'exemple bo és a dir, en verb saber o coneixer i encara no pas en tots els parlar segur que hi ha aquí parlants que diuen que aquesta em sona per tant, no sempre passa que puguis tenir les quatre possibilitats però sempre que pots tenir el pronom i pot haver-ne algun altre que li fa la guitza el fet que el pronom doncs, complement del nom, tingui tants competidors fa que les oracions amb el pronom no se sentin com a pròpies de la llengua quotidiana i que per molts parlants siguin pròpies més aviat d'un registre formal ho explicava molt bé en uns articles que tenia llengua nacional que té vaja, el lingüista Albert Jenner i deia que en moltes vegades les frases amb el pronom en complement del nom, se senten artificioses i allunyades excessivament de la llengua real en podem veure un cas a la gramàtica normativa de Fabra de la del 18 que es va reeditar fins al 33, és a dir, la que fins ara era la gramàtica normativa de la llengua catalana en aquesta obra Fabra no fa gaire atenció al pronom però en dono un exemple que és aquest entreu en aquesta sala si la trobeu freda en podeu tancar les finestres per als parlants d'ara la frase 24 en la frase 24 es podreu un xoc entre la formalitat que suposa aquí l'ús del pronom en i el context premàtic és una situació familiar normal és que fem servir l'enàfora 0 si la trobeu freda, podeu tancar les finestres les finestres es part de la sala el que no direm mai és les seves finestres, això no en aquest context sintàctic la tendència actual és la de representar el complement del nom per l'enàfora elíptica no pronunciar el pronom en això fa que el pronom en reservi per registres més formals sovins de la llengua escrita vagi reduint i vagi perdent terreny sobretot quan representa un sintam en nom d'animat o ma vegem-ho a 25 si estem parlant de l'avi podem dir sempre ens en quedarà el record i l'an representa de l'avi podem dir també sempre ens quedarà el seu record o podríem dir també sempre ens quedarà el record totes tres són bones si l'esferiu servia totes tres parlant dels dies passats a París, ara ja no és un nèser animat com l'avi si no que estem parlant dels dies que vam passar a París que es veu que ens ho van passar molt bé podem dir sempre ens en quedarà el record o podem dir sempre ens quedarà el record aquí no et diríem el seu record a 25C vam anar a la catedral i en vam fotografiar els vitralls els vitralls són part de la catedral els vitralls són el complement directe i va molt bé que el pronoment però al costat d'aquesta construcció tenim vam anar a la catedral i vam fotografiar els vitralls on el conjunt vol representar aquí l'anàfora elíptica i altres casos en què l'an no és possible per exemple quan tenim un complement directe que sigui un nom de possessió inalienable com la cara li veig la cara però no em veig la cara d'una persona bé arribem a la conclusió en aquesta presentació hem vist tres tipus de construccions en què els pronoms adverbials semblava que actuaven caprichosament perquè pareixien i desapareixien de les frases en primer lloc hem vist però que pel que fa als predicats simètrics hi ha rons lexicosemàntiques que justifiquen l'absència del pronom cometatiu o de separació en segon cas pel que fa als predicats de moviment l'arrò de l'absència del pronom lucatiu hem vist que era de tipus pragmàtic concretament de caràcter díctic el tercer cas en canvi ja és diferent aquí si el pronom aquí sí que el pronom està en situació de feblesa de feblesa de debò real no pas aparent com podien semblar als altres casos els parlants avui dia en aquest moment prefereixen altres vies d'expressió i això fa que vagi quedant només per casos de registre molt formal en aquest punt de la gramàtica podem pensar que s'està produint un canvi lingüístic espero que aquest passeig sintàctic us hagi interessat i almenys que no s'hagi fet pesat moltes gràcies com vulgueu una pregunta endavant doncs sí? i segons primera cosa és perdó per no donar la atenció a vegades a la seva presentació és que sóc l'estranger i unes coses les quals vostè estava explicant jo realment perdó però no entenc segona cosa jo voldria preguntar una cosa és molt bàsica i molt simple però durant quin temps vostè estava preparant tota aquesta presentació i tota aquesta feina quant temps de sa vida vostè va dedicar a tot això? és una pregunta molt simple són dues preguntes quant temps de sa vida vostè va dedicar a tot aquest tema i quant temps vostè va dedicar només a aquesta presentació només d'això moltes gràcies tinc l'impression que se m'està fent una entrevista per una feina que et pregunten quant de temps ha dedicat a preparar aquesta entrevista doncs no ho sé ho puc mirar i dir-t'ho demà a veure els pronoms que s'han interessat sempre la sintàxi m'ha interessat sempre ja des d'abans a la tesi els verbs de moviment m'han interessat sempre als anys 70 ja vaig publicar un article que se'n deia anem o venim a la revista als màrges perquè veia que els usos d'Albert Penaï vení eren diferents les llengües romàniques i perquè veia també que depenia de si hi havia un comitatiu o no podria a vegades servir Albert venir i que es tracti d'anar al cine amb un comitatiu i vinguem tu, vinguem tu per exemple per tant que sempre ho he tingut present que sempre m'ha anat interessant que també és clar, em dedico a explicar sintàxia i per tant aquestes coses van sortint i després l'única cosa que has de fer quan tens una conferència és mirar de repescar aquelles coses que t'han anat cridant l'atenció i que si ets un denadet que no es consigui gaire jo has anat apuntant amb una llibre teta de l'ordinador i després dius calla que d'això em puc fer una xerrada vosaltres direu si hi ha resultat o no però aquesta és l'idea a veure també és la meva llengua si fos no fos la meva llengua em costaria més també és de pensar que he estat treballant amb la gramàtica de la llengua catalana per tant aquestes coses els hem hagut de repensar per tant podríem dir que aquí hi ha molta matèria reciclada diguem-ho així doncs em dones la feina em dones la feina molt bé doncs amb això tancarem l'acte segur que tots nosaltres a partir d'avui recordarem el 10 d'octubre de 2017 sobretot per la xerrada de la Gemma Rigal jo també ho pensava simplement tanco amb la feina per la principal per la qual s'ha convidat a venir aquí que és declarar inaugurat el curs acadèmic 2017-2018 a la Facultat de Traducció i Interpretació moltes gràcies a tots