 Delt fire, av den siste viking av Johan Bøyer. Denne Libri-vokssinspellingen er offentlig eiendom. Nii Da Karne kom til Rorbua var der føket en stors neskavel opp foran døren, og mens de øvrig arbetet med å få den sparket vekk, hentet han kannelles noklen på Grambua hos hverkongen. Der veltet snæ foran dem å inn, da de endelig fikk døren opp, og det første rum var tomt, for her skulle melsekker, tønner, matgister og garn stables opp når den kom så langt. Men da de i det neste rum fikk strøket en fyrstikke av, møtte de snæ som var føket inn også her, både på gulvet og i sovebriksen oppover veggen. Et lite vindu ut mot sundet var blindet av sjødrev utenfra og spindelvev her inne. Gulvet var ellers svart, her lukket av fisk, av skinnfeller, av mugg. I dette rum skulle de to båt lag, toll mann i alt, ha sitt hjem i vinter. Her var iskalt som i et nøst. Jeg mener at røgen har glemt å punt opp til vi kom, så kan det ellers. Der hang en lampe over bordet med en olieskvett på, den blevet hent. Man fant noen vege skjere og fikk ille i den russene oven, hvor der sto en svart kaffekjel og ventet på dem, med en brun veske fra forre år. Der var også et lite kjøkken, og der ute i den nesenet grua stod der en svart grytemenskvetsuppeg, som de hadde glemt at slå ut før de reiste hjem i fjord. No, Henrik, lyte ut av pådegg forkle, sa jeg lese oss. Det var Henrik Grabben som pleit at sørge for hyggen og rensligheten i huset, og mens de andre begynte å bære opp matkister og senklær fra båten, fikk Henrik hentet vann, skylle kjell og gryte og sopet rent for sne på gullvå i brykser. Da karne siden kom inn begynte snart til dess hår og skjegg og dryppe fordi isen smelte til ovensvarmen, og nu vrengte de oliehyrene av og begynte å tine de frossne støvlene ved oven. Det tok sin tid før de blev mykje nok til å tales av. Ute i kjøkkenes braket er alt under en stor gryte med vann, og kjelen pusset kaffeduft ut i rommet her inne. Vi skal vel ha koka mat i kveld, sa Henrik, og stod der i kjøkken døren, enn med sjøstøvlene på. Du, Eleseus, lyte på sjøen etter ferskfisk. Det skal det bli en råd med, småflyte Eleseus. Han hadde alt fått tøfflene på og klampet ut gjennom dørene. Eleseus var venn med alle i været, og det var ikke lenge før han kom tilbake med tre svære torskriden enn hånden, og et øsekar fullt av lever i den andre. Han hadde lånt av en fisker som hørte hjemme i været. Beiskan det, det skal bli mat, sa Christaver, da han straks efter kom inn av døren. Snart gikk drammeglasser rundt, man så på henne an og sa velkommen til luftfoten. Om det så var annet åsann, så ble han behandlet som like mann. Godt gjorde det å få varme kaffe, men hadde kulden vært beisk ute på havet, så beinnte neglebiten for alvor i fingret og ternu her inne i varmen. Karners slog hennene og rystet fingrene og hoppet rundt på gulvet i tøfflene, men siden var det ingen annen rå enn at få strømpene av, og så gå utenfor å holde hennene og føtter i sneen stund. Og just som potetene var kukt og fisk og lever lå rikende på fat, stampete utenfor, og lage fra morilden kom ved Pechus Sansa foran gjennom dørene. Der sto havre og kulde omkring dem, skinnhyrer og skjegg og hår var grått av is. Her blev så kalt i rommet, det var som om hver kare førte en vinterdag med. Det var rett, de har maten ferdig, ser jeg, sa Pechus Sansa, og beinnte at vrenge av. Kristave stod alt og skjenket dem en drøm og sa velkommen til luftfoten, og fikk et sjølv velkommen igjen. Snart hadde det nye båtlag fått båret opp fra båten og harlt støvlene av, og så satt de samlet om gore for første gang i år, alle de toll, som i vinter skulle være som en husstand sammen. Det ble varmer i oven, og ansikter og henner fra den skoddere og frost på havet kom ut til at hovne opp og svige. Men de hadde levet i tiddagen på spekefless, kaffe og brød, nå ble det koka mat, ferskfisk, lever, varmpotet, det var kost som smakte. Og de åt, de ble valdre i mitt, der var stad i rommet til en nummer. Men da de så ikke varannet en fiskeben og skjinn av poteten igjen, så satt de der, røde og opphovnet i ansiktene, og så på hinanden som efter ett godt og velgjort arbeid. Og P. Sjusansa ville ikke ha vært enn han var, og man ikke nu hadde hentet en flaske og skjenket rundt. Kristaver hadde på vei fra telegrafen været innom på Kranbua, hvor der, som det pleihet, stod tett med fiskere og freget nytt. Det så ikke rent verst ut for i år, der var dem som hadde fått både to og trehundre deskrei på et gansett, og der var funnert lodde i magen på fisken. Det var første tenkne på hvordan det ville bli i år, og de styrret på det og småsnakket litt om det, men øynene hadde ont for å holde seg oppne her inne i varmen. Det var så vittig i orket at skifte ny halm i briksene, så ble sengeklerne slengt opp i natt kunne karne endelig ta vadmølsboksen og koftene av når de skulle til sengs. Lampen var blåst ut, og de lå en stund og småsnakket og gisbett. Ovnen var varm, og de våte klær og støvler, som hang derfor av tørkes, utbrett en stramm lukt av sjø, svett og fuktig lær. Briksene var rå, skjinnfellende kollet, men de sovnet i en følelse av at de var kommet til folken, og på en vis var hjemme. Varmen døde ut, og der blev kalt i bua. Nolans natten guffet inn, og klær og støvler rundt ovnen, som nylig drippet, begynte igjen at speke og bli stive. Det blev så kalt at åndedragene stod som lysigere og skier ut av munnen på dem som sov. Men Lars drømte om morgen. Han var på en eller ann måte kommet ut på sjøen, bare i en trillebør som sank og sank under ham, og på landstod munn og kastet ut en tross og ropte, Lars, ser du ikke at jeg vil berg deg? Da var det at faren ropte fra en annen kant, han lå en bort lenger ut, han kastet en iilt høm hen til ham, og Lars tok den og låt seg hale ut til faren. Men morne skrek mer og mer kjort, Lars, Lars, bryr du deg ikke nå om, modi? Ut på natten våknet han og frøs, han lå ved siden av faren. Ti. Dette fiskevær lå på forskjellige berg som løftet seg opp av sjøen inn under det bratte fjell, og da der ingen bro var over sjunnerne blev der et ren frem og tilbake av små båter. Hennover disse berg lå flere hundre de små rordbør med torftak på, og over dem raket kjirken, sykehuset, fiskerhjemme, og hverkongens vite stuebygning og lange gule pakkhus. Issunnerne og på vågen duvet en skog av master fra dampere, skibe og stor og små båter. Det var mer enn tredverslike fiskevær langs lofotøene, og i denne tiden var de alle små, mildrene byer. Der var fiskere strømmetid enda lenge nordfra enn sørfra, og tillsammen hørte de hjemme på en kystlengde av et parhundre demil. Staværingen måtte jo ha en dag eller to til at område seg på. Mange enn tung bør vandret på ryggene opp fra båten, og til det yttre rom i bua. Løftingen skulle av, den høye løypa riggen ned. De ting bruktes bare på nord og sørferd. Nu ble den mindre flurigen tatt i bruk så lenge fiske stod på. Når alt det var gjort, så kunne en trenger en pust for at se på vind og veier, og små snakke med no lennningen, og drikke en drammekjenninger. Kristavæ sto på bryggekanten også på kobben, som nu efter omrigningen lå der, side om side med en mengde andre båter langs sune. Disstrakte seg formelig ut for at vi le efter den lange reis, og sommer lå med grønne riper, andre med hvite, noen få med den brune kjærefarve over det hele. Vær i sær hadde sin saga fra fiskebanker og seilaser i rock og folk. En hadde seilet velstan hjem til sine, en annen kantrett og røstet mannskap av velvei skavlerne ennott. Nu lå den der også like uskyldig ut. Nolans båten blev så slank og lett ved siden av staværingen, den kromet forstavnen som kastet den hode tilbake for den sjøt inne storm og sjø. Staværingen var tyngre i linjerne å støre, men den lå liksom der og sa til no lennningen, blir det uværende dag så kan du takke vår herre om du har meg i nærheita. Men det var kobben som Kristavers så på, der var blettet forhold mellom båten og ham, som mellom hest og mann. Det var som han ventet at den skulle kjenne ham og humre til ham. Ja, ja, nå er vi veldig vakkert fremkommen gutt, og du har oppført deg bra på nordreisa, men farken trudegg, du er noe einvis ennå og det litt vi prøver å plukke at trudegg. Hva mener du om det, gammel? Han snuddet seg og gikk med de lette landstøvler på inn mellom husrekkene. Luktene av fiskever fikk hans næsebord til at små sjelve, den gjorde han bestandig så ung og den vakte så mange voner, sett om her blev stor fiske i år. Her, myldret av sjøkarer rund alle hus, ælige gårmans fisker i vadmel og rotløse gaster som syntes gjort av sjøstøvler, selduk og sjægg. Her hangalt fisk på gjeller utenfor en og annen bu. En dør går opp og en lodden kall tømmer en gryt utenfor. Hoder, ben og innvolle av fisk ligger slengten overallt, og høyt overtakenes vever grå og vit mose og skriker. Et tungt rønn av havet står innover det hele. Kristave sa god dag og velmøtt i år til en og annen kjenning, men skjønte seg videre. Han hørte til dem som folk snuddet seg og så efter. Den fiskårne kare i vadmel hadde så lett en gang, det kort i røde sjægg og det krølle til lyset hår, hadde endnu ingen gråstripe. Det kunne fremdele senne at han tok seg en dansen kveld. Skremte han vette av folk på sjøen, så var han der ene solskinn på land jorden. Ja, hvem kunne vel lese himmelhøyt over en dramm og en skrøne som han Kristave? Men i år hadde han gutten sin med, og kjente han den knekten rett, så hadde han to øyne som ville legge merke til hva far han gjorde. Han fikk forresten aldri noe riktig tak på Lars. Det var som guttungen gikk rundt omkring ham og målt og veiget ham og overla, og man var så pass til kar, at han selv ville gå samme veien. Ja, ja, læst mer hadde han vel, og hodet satt der på grønnskålingen, men skulle mor hans få sitt frem, så han skilt i lag med far sin og strøk sin vei fra det hele, så ble det just ikke som han hadde tenkt det. Den gang han våget seg bort i alt dette med koppen. Hei, det er da vel aldri deg? Det var meg i går, men hva er det virkelig deg? Kristave hadde rent like i bryste på Edvin Hansen, en god ven helt nord fra Varanger, og fyrn stod der med det røde skjegløse ansikt og så på ham og lo, og Kristave måtte rekke næven frem og le med. De hadde møtt innan den her i tredve vinteret. Kristave hadde berget innan den fra et velv, en uveilsnat, og Edvin Hansen hadde trukket kniv og reddet Kristave fra at bli slott igjæl av fulle gaster under et oppløp. Siden var de så ofte samme når det var landelige at folk begynte at kalle dem for kjærestan. Det står så bra til? Det er ingen måte på hvor bra det står til, sannolæningen. Men det er skjant. Kommandøren er ventande sit. Nei, skal vi alt ha visit haas? Jeg har beisgannen og gjelst om du kan leksa de Kristave. Kommandøren var oppsynsjefen, og hvis vår herre i det hele var på lofoten så måtte det være den mann. Det var ikke småting når han stod inn til et vær. Han stamper førte kongens splittflag. Folk visste han hadde været i kriget ute i verden, og gikk med kuler i kroppen. Han var dertil overadjutant på slottet hos kongen. Han tordnet og sjelte på høy og lav. Det kan henne at huen er fløy av, der han viste seg. Edvin Hansen tog Kristave med inn på en skjenkestue, og her ble de sittende og prat over en kop kaffe. De snakket og fortalte hverom sitt hjem. Og noen oljeningen hadde hørt så ofte om og marge og antosten og en oluf, at han spurte efter dem, så må man kjente dem ut og inn. Og Kristave spurte efter den annens kone og unger, og han kjente dem like så godt, enda milne var så mange imellom. Edvin Hansens røde ansikt hadde en bitteliten næse, men den veirbitte høvetsmann smilte som en ungpike. Ja ha, han hadde mistet to av brødrene siden de siste sås, og den ene døde av sykdom, den andre ble på varangerfjorden i høst. Nei, du sei nu vel alle det, Kristave styrret på ham. Det var nok så, desværre, og den ene enken eidede halle av børnskapen og båten, som han var høvetsmann på. Derfor satte hun der hjemme og hadde ingen nød. Hun trakt tre de partene vart det de fisket på lage. Det var han riktig glad for. Og den andre da? Den andre, ja, hun hadde ingen verdens ting at sutinere seg med, og ikke så mye som en stue på et berg, og derfor hadde han flyttet på det henne og de fire ungerne hennes hjem til seg selv før han reiste hit. Ja, men du har da kjæring og seks unge sjøl og bare en stue på et berg? Akkurat, større rik da, men var det ikke, og hva plassen anngår, så måtte noen av ungerne ligge under kjøkkenbenken, men ellers sjø gikk det som smort. En bror er en underlig ting. Det er bedre at forkjørge enkene ungerne for han som er død enn for han som er levende. Ja, slik var det. En fikk henge i å stole på skreje og løkka, sa han. Og du da? Du har sånn din her i år, har jeg hørt. Da Kristavir Atters skynte seg fremme mellom husrekkene kom P. Sju Sansa og Stansetang. Har du hørt det, sa han? Han Jacob er våga på at han i kveld skal stå på gata og skjenke kommandøren en dramm. Høy, det var svært. Det ville jeg gjerne løye bilett for å se på. Det blir klokka sju. Da stahl kommandøren til hver kongen på gjestbetering, og han Jacob står der og passer en opp. Ha ha, nei, han Jacob. Åh, det er stord vei i stil kar. Kristavir Lohimmel høytte å skynte seg videre. Og han forstod på alle han møtte, at nu var det nyhet med han Jacob som sendte dem hit og dit. Om det sover urgjøden Moses, så trippet han travelt av stemet i krøllet til svarte hår under skjinnhuvet, og hennene dypte i den brune frakken. Nihet, stord nyhet, han Jacob. Åh, godt. Ha bens i hørte. På Kranbu og hos hver kongen stod der tette i tette og fiskere, og de tygget tobak og spyttet og freget nytt. Men handlet gjorde de ikke. De hadde jo ikke kjent en skjelling ennnu. Men der var også en stille krig mellom fiskene, og han på den anden siden av disken. Bekjenten i de høye røystertet og den blankesjintrøyen stod og så ut av vinduet med allen mål i hånden, men der var ingenting å gjøre. Farskjøl i huset kom nu og da ut fra kontoret, og lot som han så efter noe i en eller annen hylle, men den fulle butikk av fiskere var luft for ham. Han var en gråhåret fyldig gubbe med røtt rinket ansikt og gulaktige øyne, som han knep sammen når han så efter ett eller annet. De tider hvorfor bida hatter og sovester fløy av hoderne bare anviste seg. En gang hadde han vært kongen i meren i navnet. Det var da ingen fisker turde selgefangsen til andre enn ham, da han selv bestemte prisen og eget alle buene og kunne ta den avgift han selv fant for godt. Men statsmakkene grep inn en dag, og hva var følgen? Jo, fiskerne tapte all respekt og la bort alt som heter høflighet. De solgte fisken sin til handelsvartiene og ville ta på borgo sammen på butikken. Og nu sto de der og øyne deres glødet som ville de si, BÆ, nå er vi ikke reddeglenger. I mange hundre dårer folk av ditt slag pint oss fiskerne, her og over hele luffoten. Men nu knipser vi deg på næsa og beder grike og reise, BÆ. Gamelen så dem ikke, men gikk inn i kontoret igjen. Lars og Kaneles godmån var ute og lyftet seg sammen, og de travet henover bergene, begge i blå og skjermhuvud og vattmølsklær. De var omtrendt like store. Kaneles var tolv år äldre, men hadde han ikke hatt en blom debatten under næsen, så ville hans ansikt være et like så barnslig som den andens. Nu skulle han vise guttenmærkverdighetene over hele være, og som de rente i vei, prøvde Lars at efterlingne den anden i at vugge med over kroppen, sette huva på snøy og se ut som en allerhelvetes karr. Har du tenkt noe over når du skal hamse, spurte Kaneles. Hamse? Hva er det for noe? Hehe, han vet ikke hva det er at hamse. Har du hørt hva en skårunge er for noe? Nei, er det føgge eller fisk? Skårunge? Ja, først og fremst så er det en årskammel mose, en slik som den over sjunnet er, og dessuten så er den framslenging som er på lofortfisk i for første gangen. Æu, Æu, så er egen skårunge egen oda. Visst er du det, men en skårunge lyter hamse på alle kameratern i bua. Hamse, er det at i dem stryk? Lars prøvde at tålen skrå og spyttet brun til alle kanter. Haha, den annen målte ham fra huva nedover buksen. Å nei, det er at rive i brennevin min ven, en liter på karn er det minste du lyte ut med. Høu, det var svært, men her er da ikke brennevin at få kjøpt her i vare. Kaneles gjorde en jæp. Hehe, bli med meg om bord på et handelsfartiden kveld, så skal du få så mange hunder liter du vil ha. De var innom skjenkesdjuer, og Lars fikk se hvor kaneles var gode venner med alle piker. Men når han herrefter gikk bortover berget, så fikk han høre hvem han selv var. Der er en skårunge, sa folk, og han da er litt nok hamse, sa de. Men du store verden, hvor skulle han få alle pengene fra til så mye brennevin? Inne i Rorby har satt Andr Åsson alene med albune mot burkanten, og hennene krøket om haken. Han var alene, ja. De andre var ute og bortret seg i lofortlufte, og om det så var guttungen Lars, så var han vokset opp i snakk og fortellinger om fiskelivet, og derfor kjente han det hele på forhånd, både om bord og på land. Men han selv som oppe i dalen der hjemme gikk for at være slik en gast og kar, han hadde hittil været bare til Spott og Spe om bord igjen båt. Lære håndgrepene kan du, og navne på tingene om bord. Men sjøkar, bare han lukket munn opp for å si et ord om vind og veier, så blinket de andre til henne annen og flyr det. Og foran seg hadde han en hel vinter, at stå ut. Den som hadde været hjemme igjen, han ville sette seg ned og klore sammen et brev til Hugerina. Aldri hadde han kjent slikt trang til at ta henne på fanget og snakke med henne som nu. Men mellom henne og ham var der hundre de mil. Det gikk i døren, Henry Krabben kom inn og lukket klinke nyefter seg, men han blev stående en stund å se på Arnt med et lite smil. Øynene var store og alvorlige, og hår og sjeggall deles nykjemmet. Øynene du sitt her og sture, sa han. Ja, hva skiller deg annet av folk? Mente Arnt og gjorde seg tvær. Nei, nei, men kom nå, og følg med meg uten sving. Jeg må da få vise deg rariteten her i være, og kanskje vi kan råke ut for en kop kaffe og en drammé, kom nå. Arnt trakk seg i den rustne sjegdusk under haken, reiste seg og fulgte. Der var oppstillert skytebane inne på en brygge, og her stod fulgt av sjøkarer og kappe det som å komme til. Enn at klotte bort pengene sin slik, mente Arnt. Men Henryk syntes det var artig å se på. Han kunne ha lyst til at skyte selv, men det traff seg bare slik at ikke blev noe av nettopp i dag. De var innom en knepe og fikk kaffe, og her kom noen drukne matroser oppart slås. Arnt ville legge seg borti å få dem ut, men Henryk holdt ham igjen. Let dem gi er opprengskapet, sa han. Han kunne ha slik lyst på en realslossing ham med. Det faldt seg bare slik at ikke blev noe nettopp i dag. Arnt styrret på ham. Den fyn blevan aldri klok på. I skomringen stod kommandøren innover vågen med sin uniformshue på, og splitt flagget på dampern. Og de to av verits oppsynsbekjente rådde hurtig om bord, la hånden til politihuva på lange avstand, og skalf så smott over at skulle stedes for den allmäktige åsyn. Han steg ned i deres båt og låte mroset innover vågen. Hans ølne øyne forumkring fra skyte til skyte. Hvorfor fan den ligger en tran damperen der? Tordnet han pluttselig. Det var ingen annen plass her kommandør, vågeten av bekjentene. Plass meg her og plass meg der. Den ligger jo midt i veien for trafikken både ut og inn. Få den av side så det fort. De rådde inn gjennom sunnene, og her kommandøren stod oppreist på tilgen, og så på de to lange radere av fiskerbåter som lå langs begge brygger, kant i kant, som heste på spilt hög. Det var bra, men det sa han aldri. Når en ting var i jorden så kremte han bare og sa ingen ting. Det blev klar fra oss kveld med den første lysning av nemonesgål fra øst himlen. Det knittret i sneen under en mengde føtter, og det sortnet av folk utenfor alle buna i nærheten av hverkongens hus. Man visket i spenning og kloklo. Nu kom vel kommandøren snart, og hva ville han gjøre med han Jacob? Henrik Rabben og Arndås hadde stillet seg opp på en god plass, så de kunne se inngangen til hverkongens hus. Og der hørte seg en halv knittret i sneen, og det var han Jacob som kom seilende med en flaske stikkende opp av lomen. Han hadde barberet seg på overleppen, og nu var den ganske blå. Høy høy høy høy, sa han, og små flyrte. Når han Jacob var i festemør så sa han aldri, høy høy høy høy. Du tør skitt, sa han låg meld kag fra mengden. Nei, visst nei, jeg tør skitt, nei visst nei. Og han halvet videre mellom to svarte mure av mennesker. Det blev stilt. Der kjem han selv, sa han stemme, og der gikk som en ising gjennom folk. Der lød knirken av faste hurtige trin. Han lese hos hylla stå mitt over for det hvite hus, men han hadde sørget for å ha en dør i riggen, så han kunne slipe bort gjennom, om er oppstået en eller annen risiko. Det var kommandøren. Han kom like mot månelyse, fire skårene og rank. Ansiktet var skarpt og skjegløst, øynene kvasse, uniform suen satt litt på snei, og på den blå, dobbelt knappede koften satte han en pelskrave. De mange mennesker på begge sider fikk han til at stusse, at skilje var så spent på det som nu skulle skje at de glemte at få seg vesten av. Nu gikk kommandøren langsomere og så til begge sider. Til slutt stanset han og tordnet. Hva er her på ferde? Da lød der en halvt knitteren på berget. Han Jacob seilte ut av mengden og like hen til kommandøren, som stod der mitt imellom de to leire og kastet skjige hen over sneen. Å, om forladels, sa han Jacob, og tok så vesten av. Det var nå bare om... Å, er det deg? Er du her i vinter også? Kommer du for at lova til å oppføre deg pyntelig så vi ikke får noens betakler? Det var bare om kommandøren vil... Hvis I har noe i vilfolk, så vet I vår oppsynne her kontoret. Gå hjem og oppføre det ordentlig. Kommandøren ville gå videre. Men da steg Jacob simpelt hende i veien for ham. Stod med så vesten i ham, skje og bred og småflirene. Det var jo mulig at lange nører fikk til det fjeset der. Det var bare om vi fikk lov til at ønske kommandøren velkommen. Vi har hørt at kommandøren mener å søke om avskjedd, men da blir det sorg over hele lovfoten. Det var bare det. Vi står her og ber om lov til å ro pura for kommandøren, og så var det om man ville brød seg så små som å drikke en dramm med oss. Det er lys, Holmer. Og for noen visste ord av, så hadde Jacob tatt frem flasken, fått korken ut, tørket huten over med hånden, og nu raktet han den til den forbøyse de kommandører. I dette øyeblikk stod han en lesehus på sprang, men ville glane i det lengste. Kommandøren hadde ikke tatt flasken ennu, men han kremte et. Du er deg selv du, sa han endelig. Og best som det var grep han flasken, men innan han førte den til munnen, sa han høyt så alle måtte høre det. I feiret min begravelse får tidlig børn. Jeg akter ikke å ta avskjedd. Jeg skal nok børste dere alle sammen en herrens mangfoldighet av år ennu. Skål. Og han snuddet bunnen av flasken til vei så over munnen, og draks og det klonket. Et hurra før kommandøren rupte han Jakob, som nu holdt på at deise og renne av vilbe geistring. Og hurraene sang, og kommandøren leverte flasken tilbake, slog ut med hånden, og tok formelig på sprang. Nei, han er Jakob, sa Arndåsann, kaskano slikt apespel være godt for. Men Henrik syntes det var makeløst gjort. Han skulle bare ønske at han bare soppas til kar, at han kunne gjøre like den selv. Det der må vi ha en dramm på, sa han. Det ente med at han fikk nærhet Arndt med på en brygge hvor der var dans. I en pike på hvert hundrede mann, det gir dansens veng. Og Arndt som bare tenkte på ugrina. Men Henrik fulkte parne med mine som hadde han selv slik indelig lyst til at danse med. Det traft seg bare slik at det ikke ble noe av nettopp i kveld. Elve. Det var endelig første sjødagen, og lenge før det ble lyst lå fiskerflåten i en tett steam i munningen ut til Romsjø, og ventet på at signalflagget skulle gå til veis fra oppsynet. Det knaket i året som slog mot hinanden. Den ene båt renter siden mot naboen, og ble samtidig presset fra den annen kant, skjellsor og eder fylkt i luften. Alle ville komme først av sted. Så der går flagget til veis, og var der trengsel før, så ble deres betakel for alvor nu. Året ble knekt, der lød hyl og rop, en og annen båtsake fort til veis for å slå. Vil du dra det gunna din? Og hold kjeft. En frisk kuling lå innover vestfjorn fra sør, og nu stod flåten seilig seil utover, duvene over lange, tunge doninger. Men under himmelen i så vest sålle arket syn. Et stykke land med fjell lå der alene langt ute i havet, og nu hadde det løftet seg over sjøen og redd i luften som en kjempefugl. Han styrrette var utrolig, men han så virkelig en stripe gul himmel mellom fjell og havet. – Hva i all verden er det der? – ropte han og pekte. – Der hver øye, sa Kaneles, og hvis du undre deg over at øye har tatt seg en tur oppi lufta, så er det hildringa. – Hildringa, jentog han dåsen. Han stod også og glant til å småtygge på skråen. – Vi kaller det hildringa, ja. Vent nå. Der blir nok mye som hildrer her på luften før leiken er slut. Havet var oversjådd av vite og barket til seil. De stevnet mot de samme banke som fædren gjennom de mange hundre dår, og grunnene straktet seg mye lefter myl, langs luftfotvegen, og trakk båt stimer ut fra hvert fiskevar, helt utover til moskenestrømen, langt der borte i vest. De hadde med inne på luftfjellene og med i nord, så de kunne ta kjenning på hvor garnene skulle overbord, og da de endelig bakket seil var fremme hadde den tynnefrostis lettet, så vestfjorn brette ut hele sin veldige flate. Langt, langt i øst øynedes fastlandes fjelle som en vit, bølgende strek vel om himmel og hav, og kanelets gomon så et øyeblikk dit. Han drog kjensel på fjell over grøta, ja, og der gikk vel ned i bygden en jente med en liten enn, og ventet kanskje ennnu på brev. Men i vest lå selve luftfotveggen høy og vit toppet som makt de sneskaveler lenger og lenger ut imot stor havet, og langs holdmer og skjær en larm av brenning og av fuglesvermer som skrek. La gå, løde fra Høvetsmann og seilet firtes. Årene kom ut de tunge luftfotbåteåret, som der skal voksen kare til at veie opp og drive gjennom sjøen så de munner. Hiv! Tønn med merkestangen til vei skikk over bord, og drog den lange iltøm efter. Den mugget opp og ned på sjøen, og blev lenger og lenger tilbake, og hele tiden raslet iltømmen over rullen på båtkanten, og droges ut eftersom de rådde. Nu lå tønn så langt tilbake at den knappt var til at øyne, og endelig tog også tauge slutt, og den grå strøm av garn med synkestén og glasskuler begynte å spinne seg ut. Henrik Rabben og Eleseus Hylla stod ved rullen og hjelp til, som masker og tæler ikke skulle sette seg fast på båtkanten. Forran hanglar så arnt på Årene, kanelet sko munn strevet i mittrommet, og holdt garnhagen klar. Den strømmet stadig over bord fløt på sjøen et stykke bakover, men sank så og forsvant i dypet, og bølgene over denne var grå som før. Å, det første sette av redskapen. Fiske begynner. Høvetsmannen ser på disse garn som skal ned i dypet og hente for tjeneste opp. Han ser kanskje i tanken den lange gråkjusten sørover, den endeløse mengde av mil. Stuen er mange hvor kvinnfolk og unge sitter vinter en lang, og venter på at far skal tjene blankeskjellinger. Er det en Edvin Hansen nord fra Varanger, som duver i sin slanke båt der borte? Ja, ja, Høvetsmann har tre familier bare han, som loffer på den skålberget, og de tre-fire andre om bord har vel sine. En slik Nolans båt seiler i ären for mangen heim, så liten den er. Nån av ångene ligger under tjøkkenbanken, men ellers går det som smurt. Ha ha, ja, du Edvin. Så der har vi en fordømt drappsefisker igjen, som setter tvers over Garnlenken til Cobben. Det var naturligvis en Nolæning, og da Kristavir hadde fått Garnen ut og seilet opp igjen, styrte han like ned på fyssaken. Hallo der! Er det mening at setter ned Garnlenken mi? Ruppte han. Er det ikke rom ellers på havet for dokt som for andre folk? Høvetsmann på Nolans båten så ikke opp en gang, men svarte syngene i målet. Vi har vel lov at sette Garnen av våre på vår herred segethav, vi visste ikke at staværingen åtte sjøen hernå. Ja, pass deg du, omelett Kristavir, han fart av for vinn og duvet innover motland igjen. Neste dagen var det snefolk, og det sammes betakle på båtstimen i det dele av ut. En merkedag for staværingene, som i dag skulle dra Garnene for første gangen i år. Men ute på bankene var det umulig at se land med i snekavet, derfor famlet de hundre derav båter i time på time, frem og tilbake og lette efter hver sin tønne med merkedangen i. De så seil dere frem, et par båtlengder til høyre og venstre, den ene stod hit, den anden dit, Garnen ombord var drivkvite like til hår og skjeg, så togs ned tykken dem igjen, og nye seil strøk tett forbi. De hørte rop mellom båter som de ikke så, finn du nå? Nei, en du? Nei. At de var på bankene var noe de kjente på seg, men tullet i seg nå vestover mot Stamsun, eller østover mot Kabelvåg. Båtene redd på de bygrå sjøer, pisket av snestriper fra den lave himmel. Noen la bak, eller tog seilene ned for at dividere en stund, andre lå det stå til på Måfå, og holdt på at seilet bøgen inn på en kamerat. De famlutt omkring i blindene, veire lettnet ikke, de drev halvdagen hit og dit på den grå sjø. Endelig fant en nolæning sin tønne, og andre husket så hvordan de stod til ham igår og famlutt seg fram til sin. Han pinnade med lichfoten var heldig også i dag, han råket på merket sitt før de andre staværinger, og da Kobben hadde satt vest så vest for ham igår, så var det nu lett at finne seg til rette. Seilene ned, båren ut, og tønnen hugge som bor. Det var forlager et stort øyeblikk. Nå skulle han være med at trekke eller få et garn. Det kan bli storfiske, eller svartfiske, velstand eller nød. Det hele beror på hva der var på garnene. Og nu skal vi dra dem opp. Ja, nu begynner vi at dra. Lars hang på åren for at andre øve båten, men han fulgte i ilpømmen som sjuste innover rullen så sjøen spruttet. Og der blir den tyngre. Nå må flere karer henge i. Nå begynner garnene at hæve seg opp fra dypet. Nå begynner fiske. Faren hadde sluppet rorkurten og stå med klappen i hånden, ferdig til at hugge løs fisk om bor. Og de andre karene drog og drog, og deres ansikter sa ikke noe om at nå var det for tjenste de halte opp. Nei, de var bare opptatt av at få noe tungt om bor. Ha li, dra og høy. Nå kommer en grå masse over rullen. Det første garn. Det siler, og karene sprede hvite blavotter er snart like søkvåte som garnene, men ryggene krommer seg, benene spennere i, ansiktene vri seg. Det her er tungt. Ha li og høy. Garn lenken er hundrevis av favene lang. Nå står den på skrå ned i dypet og spør om den er tung. Den vil absolutt ned igjen og ta han en lese, så han hender i krabben med over bor, men de sperrer imot og haler og vinner bokt med den, og rullen suser og spruter sjø. Men det første garn er tungt. Det er varet en lysttur, noen tølfter av favene ned i dypet og sett seg om. Nu forteller det at det så ingenting. Seks mann i båten forstår det på en prik, og hvis de andre garn forteller det samme, hva ligger de så her på ville havet og fryser og sliter rundt for? De haler stadig, og der krøker seg endelig noe levende om bor, den første skreia i år. Den grå fisk med den lyse buk, den brede flab og de døde øynene synnes like sær, og menten den får noe at det et eller selv blir et. Henry krabben tar den av garnet, holder den et øyeblikk opp efter kjeften med spolen ned. Et middels skrei, men det er den første i år. De halter i time på time, svetten drev av dem. Der kom noen flere fisk med lange mellomrom, der var kanskje ett hundre deg alt, da det siste garnet var om bor. Snefokker var lettnet, og mens de satte garnet ut igjen ble det kollere. Der var fralandsvinn, så de måtte ta på at kryste den mils vei oppover til verre igjen. Kollere og kollere ble det, og de kare som var svettet efter garndragningen måtte nu stå stille i båten, og la de båte-skjortere speke på kroppen. En del båte lå duvet uten rigg, og om bor satt fire mann, den ene bak den anden, og drog og drog hver sitt snøre opp av dypet. Det er joksere, så kan eles. Dem fesker med pilk eller rangen i der karan, men slikten og skrot har alle noen staværing tullet seg borti. Det var ikke godt bedre med å lage P7 Sansa, og da alle de toll mann satt i bua i det gule lampe skjær, gikk praten livlig. De to høvets menn hangt, så visste ikke må hodet for de bynnelsen var skitt. I dag må vi ha ferskfisk, sa P7 Sansa, i det andre ro de lange sjøstavlene av. Har ikke du fått nok Kristavar, så kan du få låne en hunders grei eller sjå hos meg. Det må da bli nok til kvelds, når vi tek levera med. Og Kristavar småknegget og sa, at når toll mann hadde seg lett en hel Amerika færd hit opp, så fikk en side var storveis til fiske, når to båter på en eneste dag fikk nok til kveldsmått. Men jeg lese hos Hylla klampet omkring på gulvet i tøfflen og sa, at det her gikk akkurat som han hadde tenkt. Han ble en rik mann. Han ville kjøpe seg en stor gård, og en diger ute på frakk når han kom heim i vår. Var er noen som ville kjøpe garnene hans, som han hadde satt seg i skyll og hjelfor, splittet nye garn med telner og tøg, kavel og krok? By bare folk! Han visste den hvite tangar i det brunesjeg, og de store øynene får rundt og lo og var unne. Jeg kjøper dem, sa Kaneles. Make løst, men pengan på bordet, så får du heil lått av kveldsmaten, og jeg skal leta bære som en halv låtteskar, men pengan på bordet. Det hadde jo Kaneles ikke, og derfor ble der ingen handel av. Og der har vi en skårunge, sa Persius Hansa, og så på Lars. Du får bedre det henten å brenne vinn og hamsekar, for vi trønger noe at stive oss opp på noe. Lars gjorde seg liten og prøvde at flire det hem. Men at B. fars innom penget til brenne vinn, så lenge det ikke sto bedre til med fiske, det fikk han seg aldri i verden til. De prøvde fremdeles at være lystige, men utover kvelden var det som skjegget hang lavere og lavere på garnet. De ville neppe sovesundere godt i natt. De ville vel drømme om utpantning. Bynnelsen i år var slem, og sett om det ikke ble bedre. Men Henrik Rabben fortalte at siste gang her var stor fiske, da var det svart på sjøen over hele Lofoten, både hele januar og halve februar med. Men så stogs greia inn på utsig, og så øste de så mye fiskeland på en 14-dages tid, at det ikke hadde vært maken til forkjenneste i mans minne. Så vi fortalde med ro, sa Henrik, og strøk i sine lysebarter, og så fra den ene til den anden. Neste morgen våkne tid til landelige ver, det stormet hele dagen, skiber slet seg løs på vågen og ble hevet mot berget, masteskogen i sunn og på havens vajet og skrek, taksten ble revet av og fløy høyt over verre. Men oppe i den gråluft har kjempet en hvite mose på tunge stive vinger, og skrikene fra den lød som ondne varsler fra selve himmelen. Fiskevære blevet fengsel, hvor flere hundrede mann gikk og varsperret inn. På Kranbua stod der tett i tett med kare i busserull og søvest. Nu og da fektet et lite følge seg opp på et berg, og stod der med oljetrøyen flaksende om kroppen, og hånden over søvesten så den ikke skulle fly sin vei. Og der føkte mi ansiktet drev av salt, sju og tang, som stakk dem i kjennene og svidde i øynene. Innen døds var der ingen ting å ta seg til. Garn og line trengte ingen bøtingen nu, men det de satte ut i går fikk de nok aldri med å skje igjen, slik veier som her nu var. Dette begynte ikke godt. Nei, det gjorde det ikke. Mellem disse tusen av kare, samlet på de fire fem berg ute i sjøen, var det bare en tilft eller to av kvinnfolk. Der bodde noen fiskere her åre rundt, og de hadde kone og døttere. Så var det kjeneste piken hos hverkongen og hos doktor og presst, og videre en og annen olansjente som fulgte med et båtlag som kokket på bua. Men der var jo også et par fruer med hatt og fornemm gang, og et par unge frøkner, den ene eller rinnet hos doktoren, den annen telegrafist inne mellorgnett. Når kjeneste piker eller døttere av fiskere fløy av steig, var det nesten haggelette med glupske tilrop fra karne de møtte. Men når storkarskvinnene kom forbi, ble der så stillt i lage. Det var bare øynene som vrenkte seg til å glane. Den som enda hadde været så høyt på strå som en handelsbekjent eller bryggeforman, men for en simpel fiskere nyttet ikke at legge bios i fina. Over stimen av fiskere følger alltid en sverm av råvfugl, og hit var de alt kommende. Det var urgjøder, kramkarer, kolportører, tusen kunstnere som hadde forrestilling på en stor brygge, emisære som preket på fiskerhjemmet, en man med lirekasse og en forfrossen ape i rød kjole. Det var også agenter for den beste og billigste Amerika linje, handelsreisene i landbruksredskaper, en svermann med en sekkforren og en sekkbak av ferdige de klær. Hva hjelpte? Der var ingen forkjeneste er nu. Det var bare emigrantagentene som fanget interesse, nu da fisket så ut til at slå seg vrangt i år med. Men der kom selene i blesten en digerbult av skjøtter og skaler, og med en sver kjyser rundt et illrøtt ansikt. Det var en som fikk dørene på vi ivæg. Det var spåkonen Barbara. Hun var velkommen overallt og fikk kaffe og skjenk. Hadde de en frossen tå, så satt hun kopper på for å trekke ut og omne blå, og var der noe brand i en næse, så satt hun igle på og spå og gjorde hun både i kaffe og i kort. Også henne bodde de fleste av råfuglene, og i hennes lille hus lengst ute på Berge gikk det livlig til utovernettene både i stille og storm. Hei, der har vi jo Barbara. Kom hit, skal da bli en drame å få. Du får se etter i korta om her blir noe feske i år. Men i flere døngen tvang stormen fiskene til at ligge på land. Og når lokaldamperen slår seg herin på sin gang langs Lofottvegen, kom der tiender om drivende velv på havet. Slutten av del 4. Del 5 av den siste viking av Johan Boyer. Denne Librivokksinspillingen er offentlig eiendom. 12. En ble levt å sove om dagen, selv om der er ingen ting å ta seg til. En er ferdig med å snakke til husbruk med de samme mennesker man har stuvet sammen med i bua. Der er ikke stort mer å si. Man kan hinanden så sørgerelig utnatt. Man kunne si et ord til. Men svaret vet man så alt for godt på forhånd. Er man nødt til at åpne munnen, så blir det det samme i dag som igår. Man har lyttet på klokken hos hinanden. Man har skjett på primstaven på de avlange tobaksdåser av mesing. Man tenner en pipe og henger seg tvers over brisken. Og så siger man noe om veire. Det samme veire som igår, og noe annet er det ikke å si ond det i dag. Men endelig ble det klokka 4. Det er noens mats leite. Og nu er det ikke noe ferdelspor. Nei, nu er hver kare gjesto sin egen matskiste. Og denne kiste matskime er noe for seg selv. Det er ikke bare å ta opp brød og smørre og kline på og ette. Nei, det blir som at reise av sted på et lite besøk til sine egne. Langt er sjør. Det er vel en smor eller en skone som har stuvet ned i kiste. Og når lokket åpnes, er det onden hjemme fra som slår opp. En blir nesten unnselig over at der er andre til å se det. Og derfor snurr man ryggen til så mange som mulig, og dukker hode og prøver at gjøre seg alene. Der nede hos Pechus Hansa ser han en stor tredal, hvor det gule smørre svetter små droper over sjaltet som er bl.a. ti. Denne samme dalen er hans kone fyllt til så mange en lov fått ferd. Men nu ligger den på kirkegården, og det er datteren denne gang som er klemt smørre ned med en skje, så det ble vart som sten. Det er den datteren som skal ha en liten en gang i vinter, men fyren er strøket sin vei, og mens hun stuvet kiste her, fælte hun nok sine modige tårer. Og ved siden av den dalen er der en stor kvittost som konen, ho Bergitte, fikk laget, innen hun matte til sengs. Og nu skjærer han av oss med tollig kniven og legger en skive på kaken, og synes at Bergitte og han, de gjerne jo ikke så ganske skilt fra hinne anden likevel. Og den svære mannen med det strige grå bokkesjeg, siger høyt et eller annet om veire, bare så ingen skal tro han sitter her og sturer. Men under osten er der et lag av flott, prøv og myk lefse, som er ren julemat, når den smør skir opp på, og der er posen med brunt og vitt sukker til kaffepit, og så saltkjøtt og pølse og siltet og slikt. I ledikken er der små medicinflasker, en med hoffmanstråper for krimet, en med rigabalsam formagen, og en med kamp for brennevin for sår. Så er der et lite glas med terpentin for sting i brystet, og ved siden ligger salmeboken, som datteren har lagt der, for de mor vil ha gjort det samme. Hva er liten ting av skinn lukt, som blandes med lukten av alt det annet, og til sammen blir det atmosfæren av heim og omsorg, som man sitter her og ånder inn. Har så de andre ikke sett? De dukker seg og gjør seg alene. Der skiges omtrent ikke et ord, man er reist langt, langt fra luffoten og stormen, man er mellom sine egne igjen, og har det godt. Der sitter i leshus hylla, og tygger og tier, og bøyer seg nå og dagene i kista, sammen med en berit og ungerne hele tiden. Han bankers og visst ikke konen sin nu, der ikke måter på som de er venner. Så er det jentungen Olea på fire år, som har lagt en liten klut av dukkensin ned i tilfarr. Den hadde hun klippet to små huller i, og den skulle han huxart legge på, og man blev tung for brystet. Han tar den som har vannvaret mellom de sju hovne næver, der den ligger i leddikken, og han har øynene med at ingen legger merke til ham. Men for ham blir det ikke bare en klut, det blir et lite portrett av jentungen selv. Rulle pølsene og spekikkjøtte farer han fint med. Det kan jo ikke skade om han har noe med heim til de andre i vår. Det blåser utenfor. Det blåser herin, gjennom de gissende veggene, men karene kjenner det ikke lenger. De er selv som trokket opp av isave, og veirbet som tare. De sitter der og bruker tolle kniven til smørre, som kona har kjernet, og til kaken som de tok på borg, og det har ikke vært at det etter seg mer enn møtt, slik som det ser ut med fiske. Kristaver og sønnen sticker hoderne sammen over en kiste, som er stor nok for to. Det blånde kortklippede gutte hoder er tett, inn til det krøllete hår hos den modende mann. Vegge møter derned i kista den samme kvinnen, og undres på hvordan hun har det nu. Det hente jo at et øye stjal seg til at utspeide naboen. En mann kan på en måte dømes efter matkiste. Er det armoden som gjør at Arnd Åsson sitter der og etter svinesmør på kaken, eller skal han spinke oss bare og legge seg nå til gode der også? Henrik Rabben sitter og småkremper, og er bliv over hele ansiktet, men han har da også en kjering så vakker, at hele bygde å snakker om det, og nu er han sammen med henne. Vist smaker det, alt det hun har at tanke på at stuve ned, det står så vist ikke på at være bare en småkall, når han har slik en makeløst kjering. Men Olaus Trøen hører til lage Pechus Hansa, og der vel bare for at briske seg, at han lager en hel utstilling av gode saker på kistelokket. For selv rører han det ikke. Han møller bare kake med siro på. Han skal vel ha stasen med heim igjen, og kanskje selge det på marknaden. Hvem vet? Så er der en som skomper sammen for han kista, der kan Elis godmån. Han har verken mor eller kjering til at stelle for seg deroppe på den lille fjellgården. Det er bare en gamle halblinde farn, og den lille søsteren som ender ikke er konfirmert. Hun har ikke hatt mye å ta av stackar, da hun skulle stuve kista for brorsin. De var melkeleus nettopp i jule tider, og hadde verken at øst eller kjerne av. Bleder ikke fiskeventer, så spøkte det nok for den lille gårlappen inn åre varommet. Lars hadde alt forstått hvordan det sto til bort hos Kaneles. Han syntes det var leit at by han nå av deres egen kista, men farn hadde nok forstått det han med. For nu skar han en diggerklump smør ut av deres egen dal, og delte det halle av den ene myseosten. Så visket han til Lars. Gå legg det der bort i kista hos Kaneles, når han er gått ut. Nu var Henry Grabben alt ferdig, og han smelt det lokke gjennom red nokkelen om. Så reist han seg, straktet armenet rett til veis, og pustedt syv gange dybt ut og inn gjennom nesen. – Er det for helst at det der også, spurte Elesius. – Det er for lunga! – sa Henryk. – Lars – sa Peche Sansa. – Kan du ro etter en tynne vann, når du er ferdig med maten? – Ja, sa Henryk Grabben. Det vattene som fins spurte kløftan her på berget, det er bare noe svinere i. Det ble vi kleinta. Det var ikke Lars som skulle koke den dagen, men en skårunge har alle lov til at sennet hit og dit. Han var i den alder, da man gjerne vil ha rang med de voksne, men da de andre bare behandler en som gutt. – Gå gjer det, Lars, og hente det, Lars! – Det var den vanlige visa både sent og tidlig. – En skårunge forfinner seg i det. Han gruet seg nesten for å komme inn. Det var bestandig et æren som ventet på han. – Og nu måtte han i sjøstøvler og oljehyret av sted igjen. Veire slå han i ansiktet. Søvesten måtte bindes fast. En dommedagslarm stod inn fra havet, som slet i kjettinger og tøg. Han hoppet ned i jullen og begynte å slå seg gjennom den stormpisketet sjø for at nå over til fastlandet og få vasstønnen fylt. Han skulle forbi skipe som nesten forsvant i rokkosprøyt, og det ena øyeblikk dukket i ankerkjettingen dybt i sjøen. I det andet rykket i den ut, så om jullen nettopp da rådde forbi, så ville de bli sklinget til veis og kantre. Selv her inne på vågen måtte han slås med skavler. En enkelt var nok til at hive jullen inn på et fartys, og det slås i fyller. Men endelig ren inn i fjern under den bratte fjellveg, og nu lå være der ute i sjøen som et uhyggelig dyr som fråde et vit brenning under den mørke himmel. Og inn fra havet kom der høyt oppe i luften et par ølne seilene som skrek. Men stormet gjorde det dag efter dag. Så en morgen våknet de til Spakveir. Ute på bankene fant man galene langt fra der de var sjat. De fleste i fyller, og hesspet sammen med fremmede galen. Høyde her begynte godt. Men så var det skreia satte inn, 13. Det kom så brott, og akkurat slik måtte han ønske seg veire når fisketunn den seg inn. Vestfjorn ligger i tungsvulmen, kruset av en blå bris, og mil efter mil henover bankene enn sverm av mørke prikker. Det er båter, og over dem hvite skyer av måse. Loom og skarv flyer hit og dit og skriker, haver kommet i sinns bevegelse, og har likevel løfter ikke en bølge. Linefiskene på sin kant hugger torsk om bord på hver angel. Jokserne drar og drar på tungsbrellende skrei. Garnlengkene er i dag sakt unge, karnet haler og drar. Den grå strømmen over rullen er lodden av fisk. En og annen faller av og flyter med buken til veis, og høvet som han er nærve å gå på hodet i sjøen, i det han med kleppen hugger den inn igjen. I dag blir de lenge på sjøen, og al denne fisken må stokkes av, så garnet kan settes igjen. Heng i, å høy! Det ble tvunkt for hant å lage at han døve. Båten sank dypere og dypere i sjøen under lasten om bord. Der var alt fullt i bakskotten og i mittrommet. Det begynte å fylle så overalt, og der var mange garn igjen endnu. Ha li, å høy! Men hva gjorde det at dagen gikk uten at de fikk en matbit? Alle var de inne i et eventyr. Hvem enset at det begynte at skomre? Karnes vette, og det var de vant til. Men ellers var det her noe nytt. De så på hinne annen og småflyte, og halte så videre en tørn igjen. Og nu var det at Elesehus hylla og mulig kunne styre seg, men satte i at gale som en hane. Det smittet. Det var en fy nord fra Ibusta om borgen Juxerbåt, og han svarte med et hane gale som var endnu bedre. Ikke er det sikkert at man hadde tid og stunder til at se opp, men en fjæring vei lenger utover havet gul enn tredje hane, og vår herre vet om det ikke fortsatte noen mye. Men hist og her oppstod der et spettackel mellom to båter som hadde fluket garnene inn i hinne annen. Da Lars hadde håntet en tunge år enn helt dag, hadde han fått vabler i hennene, men han merket at første garnene var satt igjen, og da de mørke begynte å tro i land. Det var en god milig motstrøm og med søkklastet båt. Det ble vatt strekket ut for alvor, og Lars kjente snart at vablerne dekket hele hånden, men han måtte jo ro, ro som de andre. All denne fisken skulle sløyes før de fikk en matbit og kom til sengs. Spør ikke om han er trett. Nu er det fiske, og det er derfor de er på loforten. Lars følte at vablerne sprakk, at skinnet gnissede utover, at ulvåten satte seg fast i det bare i kjøtt, men det var langt til land, og nu var det om at ro. Båten sank liksom tyngere og tyngere, og det i alt at henge i. Det var skjent, og en mengde at bli ferdig med ennu. Bak dem lå vestfjordens mørkeflate men stor månesøyle, hvor i havet stonges vulmen steg og sank. Det larmet fra året og båter til alle kanter, langt hende i en skygge satte noe lennning i at singe, og kaneles godmåns vang på åren, og sangen stompt med så trett han var. Innen få lå lofortveggen med snetoppene i månesøl, og ned og langs havet lys fra fyr og lys fra fiskevær, innover og utover, myl på myl, i den stille kveld. Lars forsto at vatten ble fulla no fuktig. Det var sånne i hennene som begynte at blø, men ennnu var det langt til land og strømmen imot. De grønne og røde havne blus vinket imot dem, en damper med en rød av opplystet koøyne pløyet forbi. Nu slapp Lars taket øyeblikk. Det ble som at legget i bare hennen over glødende jern, men et roprafan jaget ham til åren igjen. At ro, ro, når det bare kjøtte gnisser utover, det er ikke noe gott nettopp, men for øyeblikke var det om at komme i land og ta fatt på fisken. Nede på vågen var der alt en herren slarm om kjøpefartiene, hvor fisk ble lempet om bord. Og de få som alt var ferdig å komme til land, hadde nok tatt seg i en dramm eller to, for det sang og skrålte på bergenet til alle kanter. Men staverringene pleit bestandig at sløye fisken før de solgte den. De tok inn maten ut og hodet av, saltet rognene i tunner, og solgte den når prisen ble høy nok i vår, men lever en fraktet i mesør over og hjem, og kjente bedre av at brenne den selv til tran. Så blir det at stå på berget utover natten med en tentlykt, og gjøre opp en 12-1500-deskrei, før det blir snakk om at etter eller sover. Det er godt veier, men det er kalt. Kniven risper og skjærer i strupe og buk på fisk, men nævende kan ikke ta vutter på, og blåslam legger seg over fingrene, håndbak, håndled, og det spekes til is. Arndåsann må læres opp nu også, og det går ikke fort, for an tuter nesten over negle biten i fingrene. Det er blitt så stille ute på havet, det stiller også på vågen, det er alt langt på natt. Men staværingene driver på med fisk. Det får ta lang tid eller kort tid, men de må bli ferdig, i alt fall til de skal på sjøen igjen. Det var hennene på Lars, som var flodde av roingen, og nu fikk den sjøsaltet fisken det til at svih, så han kunne hoppe høyt og hyle. Men her var det ikke tid til barneklink, nu var han lo fotkar. Den krokete stillingen er ikke god, når man er trett på forhånd, men knivene risper, lever i den ene stamp, rongen i den anden, resten av innmaten hives i sjøen, fiskgripes og fisklempes bort. Månen speiler seg i sundene, frosten skriker under føttene på en enslig nottet vandrer, været sover, men karne står til huset og gjør opp fisk. Først ut på morgenkvisten rop til Kristaver, og opp og få på kaffekjeren, Lars. Gutten rarver av sted, fortommlet i hodet, mørbanket i kroppen, og med blodige opphovne det hennar. Nu er han på lo foten, og nu er det fisk. Til slutt lyste lampen i bua over de tolv karer rundt bordet, med rikende kaffe og en kakeskalk, som de knappt hadde tid til å kline noe på. De var rå i huden av kulde, svett og sjø, øynene var stive av alle de rikdomene de så, av glupskhet etter mer, og først og sist av slit. Og da de endelig var ferdig med maten, ravet Lars henn i bryksen, og uten å få sjøstøvlene av, tommlet han over ende og sovit det samme. Han syntes det bare var et øyeblikk efter, at faren snæver rusket hann boken igjen. Opp nå, vi skal på sjøen igjen. Lars åpner øynene, stirrer. Skal han ikke få sovet øyeblikk nu heller? Kom nå, sikker faren. Ser du ikke at de andre er ned i båten alt? Vi får sova når fisken har strøket sin vei. Her er en kaffe skvett. Gudten tummer den, får en kakebit i munnen, og tar efter faren for å begynne en ny dag ved årene igjen. Først siden en gang fikk han vite, at han alikevel hadde sovet i par timer, da de andre var om bord i et kjøpefarty, og lettet kobben for 1400-de fisk. Og nå kom der noen døgn, da hele luffoten skjall vi feber. God vei det holdt seg. Der pep damper ut og inn av havnen, fiskefarty seilte lastet bort, og det kom tumme, og ga seg til at kjøpe. Flytende tranbrennerier, ankeret opp og skulle ha lever, og fra bankene kom fiskeflåten hver kveld, søkklad inn og vært mot været. De slanke Nolans båter, minnet og mange kvinner, som er med små, de ville ikke være ved det. De kom seilen og var like slanke, men et øvet øye så straks, hvordan det var fatt med dem. Fisk! Fisk! Dette ble kronår. Først ut på natten ble havet rolig. Vestfion ligger uten en bølge, og svulmer under månen, og ute på det ytterste skjær, har noen svarte fugle søkt i land. Det er skarv. Den ser mørkt hav og blank måne, og langt inn under luffotvegen, lys fra fyre og fra havnebluss, mil etter mil. Fjelljøklernes kvites gavler, møtes med himmelblået, det er polarnatt med stjerner, og lange melkestriper av noe lys. Inntil det begynner at grån av demringen, da letter skarven og skriker utover havet, lomen svare en mil svei borte. Først scenere løfter måsen seg, og seiler ut med det første. Aho! Aho! God vei i dag! God vei i dag! Aho! Aho! Det begynner at småprate inn mellom skjærene, hvor de hvit brystede alkere og ender hopper i sjøen i flokker, og duver i brenningen. Mån, mån, mån! Og endelig er det lyst nok, til at derinne i vær går rett flagg til veis, og i det sammen løsner et skred av båter, og høyer utover det gråblanke hav. Nu gikk fisketungten nesten i land. Kjærlinger og unge rådde noen båtslengder ut fra berget og fisket skreig. I en jolle noen for vågen lå barbera spåkone intullet i sine ultsjaler, og drog skreig på snøret, og sammen med henne var Moses urgjøde, og han satte er i sin brune frakk, med det store svart krølle til hodet og den hengende klontnøse, og han halte og halte stor, sprellende fisk. Hva skal man gjøre mittens grei? Man skal spise den, og man skal selge den. Man skal ikke gjøre en forretning. Når alle er på de banker, da kan han ikke selge ure på land. Nå er Moses blitt loftfotkar, og barbera og han fisker på deling. Lenger borte bugger en ann jolle med en visionær og en sjøge som man vil frelse. De fisker begge to. De drars grei på skreig. Prest og doktor er ute og fisker. Kramkarne har fått fat på et båt og skal lå et snøre med krok på. Det er ikke en tråsnelle på anglen. Og døgnene ruller, men endelig kommer helgen. Fjorten. Man sover i bua. Det er lørdagsnatt, og der er helge morgen. Der er skjeksprikser i det samme rom, tre i høyden og to karer i vær, og toll man sover endelig, og skal ikke opp igjen om et par timer. Med hodet tilbake så pusten kunne bli fri, straktig de seg ut med lange duvene og åndedrag. Hist og her løftet det svelgen over et kne, en fotstak framover bryksekanten. Næse liden fra de toll man lød som en brenning av skjær. De snorket. De omlet i drømmet. Vi sover. Utslitt til innderste mark drev de svette sjøbarkede menn lenger og lenger inni ubevistheten. Søvnen var bløt som ul og dyper og dyper i den sankt inne, og ingen kommer ruske til dem. De skulle ikke opp. Vi sov, sov. I førstningen var kanskje en og annen alt fortrett og besatt av syner til riktig å kunne ligge stille. Billede stimet forbi under øgelokkene. Man rådde så kjøttet gnisset av fingrene. Det var bare benene igjen. Man så skrejen løfte seg av havet og förmørket i himlen som en herrens mengde av fugl. Vi er veldig skreie av fløy og ser nu der. Den er av søll. Nei, gull! Det er rikt om det hele. Kom så godt folk og si oss hva vi skyller. Her skal bli en råd med betalingen denne gang. Og all verdens herlighet glimrer for øynene og man kjøper det hele. Og pengene, pengene på labben og alt sendes hjem til de små stuerne ved fjern. Er det mer vi vil ha ånger, så si bare fra. Fisker slår jo så til som aldri manns minne. Går det blir kjøpt. Der er havet og allier og heste forståsvognet akkurat som på linde går. Nu får det endelig bli slutt med det eve fattig manns klink, at den ikke har penger på lommen. Men litt efter litt slukkner skynene. Man er utvilt nok tilfor all vårt føle seg trett. Man vugger henne i gode og lune tåker. Et landskap av ro, et paradis av vile. Morgenen grånet inn i bua, og de sov. Det ble lysdag, og de sov. Det ble middag, og ingen våknet. Man snuddet seg på den anden side, og sov. Dokteren var en iveryman som hadde bestemt seg på at lære fiskerne renslighet, og i dag ville han ta en tur omkring i buene, og si karnets sannhetsord. Han løp like på en avhållse, misær, og begge bråstandset. Skal doktoren inn her? Det var meningen, og de? Det var meningen. Vel, vi kan gå sammen. Der kan være bruk for oss begge to. Dokteren gikk først. Begge ble stående på tersklen som trykket bak lengs av et syn. Gulvet eneste hørte til bultet av våte sjøstøvler og skjinnklær, bore flyten av halvpømte kåpper, av spill og matrester. Rund den iskolle oven hang fuktig oljetøye og ultrøyer, og lukten av tran, av lære, av rå ul og lummer menneske utdundsning fikk de to herrer til å snappe efter veire. De listet seg stillferdig ut, i en egen erbødighet for selve sovnen, og lukket forsiktig klinken i. Øverværes skomret i alt, og de sov. De små vindur ble grå, og siden mørke, og de sov. Men til slutt var det P. Sjøsansa som reiste seg over enda, og ned seg i øynene, fant så en fyrstikk og strøkte ned på veggen, urevistes syv. Det var fortilig å stå opp enda, en søndagmorgen. Han trakk fellen over seg og sovnet. Men så begynte det å snakke ute på berget, og så måtte han Elesis utens sving. Da han kom inn dunket han i veggen og sa, opp folk, vi har sovet over et dangen, det er skyndags kvelden, høre de, opp, jeg skal koke kaffe neg. Han fikk hentlampen, ryddet opp litt i bua, kjeling på, de andre sov igjen. Vel, Elesis var makeløs nu da der var medgang. Han behovde ikke lang tid for at pønnsk ut en strek. Han ville spendere av den gode lefsen sin, kline på smørre og sirop, og skjære det pent opp i biter, legge det på et fat og oppvarte herrskapet med mårnkaffe på sengen, plokken otte om kvelden. Han vasket seg, han gjorde seg formelig fin, han gredde hår og skjeg, han fant en blår ute tjorte, som gott for et forklæ til en stuepike, og det hengte han på seg. Og da alt var ferdig, og kaffe en røk av tollkoper, istemte han en julesalme, og sang dem våken, og alle måtte da forstå at det nu var jul, siden de fikk slik kost på sengen. Da de endelig satt over enda og velkommen til samling igjen, stakk der en nabo innom å fortalte, at pressen og klokkeren hadde vært alene i kyrken i dag, hele været hadde sovet. Da forstod de det først på alvor, at det ikke var morgen, det var kveld, og nu så de på hinne annet og skjønte at de var grupsultene. De hadde ikke fått koka mat på en hel uke, de hadde svelt i kroppen for mange dangen, så her måtte nok noe annet til en kaffe å lefse. Mølge, var dere en som sa. Mølge, istemte de allervlæste. Det var mat for mans, og den hadde ikke vært på bordet i åre enn nu. Selv sagt skulle de noe ha mølge. Henrik, sa Peuge Sansa, jeg vet du er meisteren til det, nå lyt du i vei. Om ens Henrik Rabben drev på ute med den flammende grua, måtte Lars fremme pen og blakk og skrive lofortbre for kallene. De fleste var i den aldre da de ikke våget seg på pennen mer. De mange års lofortfiske hadde gjort nævende valne og stive. Nå får du synet oss hva skriver du er, sa de til Skår ungen. For nu måtte kjæring og unger få en liten tid enn det, og kanskje en penge lapp med. Men sette ikke utapokken for luten at det er penger inni, for da blir det bare snakk og sladder om det i grenna. Under det gule lampe skjær satte Lars og prøvde at holde innene åpne, mens han klurte ned, hva de ville ha sagt. Det var litt såre og stive, men kan Elis godmån hadde lært han at sette dem inn med kjære og talg. Hva ville du ha sagt da, Elisus? Ja, du lydt fortel at fisk du åker så godt vi kan. Har skjønt av liv, du måtte vite beskje, så bøyet han seg hen til Lars og sa ganske laft, hva fiske angår, så kan vi ikke klage, kan du se. Men det er nok ikke vart at hun setter ut på bygda. Og en efter en så kom de, og i den ene svampet en evn bar de en krøllet kom forlutt, i den anden ett arkpapir med blå linjer. Det var kjøpt for to øre på krammua, en dag det var landelige. Så her, du lydt klur ned noen ord, for meg med. Og alle så ville de ha sagt at med hensyn til fiske så kunne de ikke klage, men det føyet de til ganske laft i det de bøyet seg hen til ham. Der ble noe unnselig over disse tunge sjøkarer, når de nu skulle ned i ledikken i kiste efter en pengeseddel, så de andre så på, og er nu vervared at gå frem i lyset og si at konen skulle ha den. Det var nesten som at vise frem en guldring, når det skal gå i all stillhet. Og fremme ved bordet gjorde fyrn sin ryg så bred som mulig mot de andre, og hans dag siddelen hend til gutten så usynlig som råvar. Der kanskje best du legg den der innen, så han. Det var nu at Kristave raklet på de klampene tuffler ut i kjøkkene og lukket døren efter seg. Han og Henrik Rabben ble valene. Nå, det er godt at jeg får en hansrektning, så Henrik, og drev på med vei og ille og gryte. Kristave så på ham. Det var noe jeg vil snakke med deg om, på Tomansson. Så, er det noe leit? Henrik hadde alt fått tid til at kjemme hår og skjegg i dag, og vår herre vet om han ikke hadde vært ut og sypet en skvetsjø oppi sin næse. Men du køysjonerte for meg du, så jeg gredd av båten. Hei, ja, vad det for mye, en slik kløpper som du, lite ha seg en båt. Men Kristave sa, at nu skulle Henrik teimote en kjenesse til igjen igjel. Jeg, ja, vil du lære meg opp til at bli en liks og glup høvetsmann, så? Du forstår vel at der ingen mening skapte i at du skal gå her som en halvlotteskar. Så, men han hadde ikke garn, og ikke part i båten, så var han en halvlotteskar, han som de andre. Det var da greit nok. Kristave sa, at nu kunne han få overlatt garn hos ham, så ble han helt lotteskar, og det skal du ta imot, sa han. Det var ikke småting. Høvetsmann stod der, og fordoblet utbytte for den anden. Henrik så først på ham, og siden på gryten, munnen smilte, øynene holdt seg albålige. Du vil jeg skal ta meg betalt, fordi jeg gjorde deg en kjenest, sa han. Ja, du mistet garnet din i fjor, men nå har du utvei til at få dem igjen, og avtalen kan vi gjøre om. Nå er du så god at du går med på det. Hmm. Men du stod resikoen for oss alle ihop du, både for garn og båt, og den som våger han skal vinne. Vi småfolk på rabben, vi kan ikke etas mer enn matt, og vi vil ikke ha de pengene, som du har rett til. Takk og ære, men kom nå inn og tilbors. Kristave glante. Henrik behovde bare at rekke hånd ut, så fikk han garn og dobbelt utbytte på sin part. Og så siger fyr, nei! Mølje! Gå vekk fra bordet folk, nu skal dere endelig bli mat. Henrik bar inn flere fat med knekket flatbrøg i. Nu kom gryten full av kokte rikende lever, som han øste runderlig av i hvert fat. Fette, lyste og fløte over flatbrøgshøgene, og siden var det at skave opp myseost og strø over, og til slutt at heller si opp i lange gyldne slanger over det hele, så er det at røret det hele rundt med skje, så det blir som en grøt, og jo, det er lønnet seg at smake på. De tolle mann satt rundt bordet, og langet ut. Det er ikke godt at sin, og de siste hadde skje i hånden. De syntes nesten de hadde levet på kaffe og brø, så lenge de kunne minnes, men det her var mer enn mat. Det her var brylløpp. Det var utrolig så fort som fatene ble tommet. Jo, hvis hadde Henry Graben mer elever, det gikk svinnt at lage nye fater, og så gikk skjene igjen. Hva for no? Var fatene alt tommet? Nu begynte de da så vitt at få matlust. Det var bare en og anden som spente slirere, men ut ett hull eller to. Men ellers så er der ikke brylløpp i været til hverdags. Ansikter, skjegg, fingre, lyset av fett, syr og på ost. Lars måtte ut i sneskavelen, hvor leveren holdtes frisk, og hente inn en ny gryte full. Det tok sin tid at koke den, men nu kunne de ta seg en pipe og en dramm å vente. Så trampet det ute i døren, han Jacob kom selene inn, og han svang den lange foten i det han snuddet seg, en god kveld folk. Ja, så pinade var det ikke det jeg lukta, at her fanns det noe godt på bordet. Inn på å sitt, kom det fra pipene langsveggen, og de små blinket til hinanden. For det slog jo aldri feil, var det så sant mølget på bordet å se en eller anden i været, så dro han Jacob veire av det, og så møtte han opp, og man så hadde et seg sprekke ferdig på mølget i sin egen bu. Du får finne deg en plass at vi borde her, sa P. Susansa, og den som ikke sa neit, det var han Jacob. For resten kom han med nytt. Vi fiskare skal få ut med ny avgift igjen, sa han, og fikk låne en skje som han strøk av på ermet. I det samme blevet nytt for at mølget båret inn. Hva er det noe igjen? Ja, nå skal kvar båt ut med femti fisk til mennsin på sykehuset. Det leggs til forfiskere han. Hmm, sa de andre, og var enig med ham. Som han Jacob satt der, virket han så vitt forskjellig fra de andre. Det strige svarte hår og skjeg staks og av mot disse blonde bløyde menn. De satt der i vadme, vevet i deres egne hjem av Ulfred deres egne søer. Men hvem hadde vel han Jacob til at veve for seg? Han måtte til krambua efter det han skulle skjule kroppen sin i, og nu satt han der i islønske ultrøye og skinnvest, og busse rullet nytt på det hele var blå. Hvem fisket han for? For ingen. Han hørte til på Lofoden, og på Nordvei, og på Hjemvei. Han hørte også til i Grennen langt der søer. Men hans egentlige hjem var i løftningen på Sjøvlamsten. Når han hittil ikke var tynt i slagsmål ødelagt av drikke eller omkommet av vettløs segling så var den jo bare en forklaring. Han var han Jacob. Og nu satt han her i Varsj mørblig og fikk mølge og drøm, og han var den udødelige halt Jacob. Han pinade med Lichfoten, stormfuglen på land. Ellers fortalte han at det ny stortalas pulle komme hit med det første. Presten var hakkende sinna på han, men glup skulle fyn være klar til å legge fram Guds ord. Og han Jacob hellet på hodet og så mot lampen, og smagte nesten nå søtt i det han sa Guds ord. Men da der ikke var mer i fatet så reist han seg og tørnet ut. Han hadde teften av at der var enn ue i bu, hvor der var mølget å få, og ute i mørket tog han peiling gjennom sneen og rett mot ett lys henne på en bergknøs. Lich længret han jo over til høyre, med så vesten og den brede ryg, men ellers så sang han sin gamle sang, og du maria og høtt. Men i bua han veiret seg inn i holdt han Andreas ekra til, høvets mann på skinfyken, og her ble det både mølget å skjenke å få. Men karen i Jespet, de ville i seng igjen, de skulle tidlig opp og begynne en slitsom uke. Så tørnet han Jacob ut i mørket igjen. Nu sangen mengde forskjellige små drammer innvendig igjen, selv om han var godt lastet med mølget, men han tok peiling på havnelyse og husket om trend hvor jollen lå. Og som han slengret frem forbi alle de små mørke hytter, var det klart at han måtte synge sin sang. Å du maria og høtt! Hallå, der gikk han over ende i snefonen, men det går da annen å ligge, da jeg gikk å ta dem ro og se på stjernene, og siden at kravle opp igjen. Brygger og buer var slukket, ingen så at han Jacob var hvite på den ene siden og mørke på den andre. Men se, der lurer en knekt seg av stemen jente, he, he, he! Trudd det fyrn at han Jacob aldri hadde været ung. Så nå da nendelig jollen å fikk løsden, tørnet om bord fikk årene ut, og der lå sunnet under ham, blangt av stjerner, og over ham var himlen tindren av endnu flere stjerner. Og se, nu begynner Bryggen å gå bak lengs unna ham. Ja, ja, lad dem gå. Skibe og båter på havnen, sus av vrenning til havs, mørke og fred over land og sjø, og du Maria og høtt. Slutten av del fem.