 דתיים וחילונים, כי כולנו מבינים שאנחנו עם הנצח, וכוחנו באחדותנו, בור תזעקו איתנו את הזעקה של האובנו, אחינו ואחיותנו, שזרקים ללא כל מאזם, שנוציא אותם אישם, לפני שיהיה מאוחר, לפני שלא יעד מילה עציר. בואו נהדהד בכל העולם, שיש 133 זרחים חפים מפשע, מגין שנה והגין 85 שעוברים פשעים כנגד האנושות, אנחנו חייבים את כולם בבית עכשיו! עכשיו! עכשיו! עכשיו! עכשיו! עכשיו! עכשיו! עכשיו! עכשיו! גם הרם בממר, אין לך מצבא גדולה כפידיון שבועים, שהאת שובוめו בכלל הרייבם והצמאים והרומים, והרומת בסקנת נפשות? אז די, חלס, נמאס לנו, תחזירו לנו את התינוקות, אנשים, הגברים והקשישים, ויפה שעה אחת קודם, והסיים במזמור מתהילים, להחזרת החתופים ולשלום חיילי צהל ששומרים עלינו. שיר המעלות, עשה עיניי אלה ערים, מעין יבוא עזרי, עזרי מאימא דונאי עושה שמיים וערץ. אל יתן למות רגליך, אל ינום שומריך, נינא לא ינום ולא ישן שומר ישראל. הדונאי שומריכה, הדונאי צלחה על יד ימינך, יומן משמש לא יקקע וירך בלילה. הדונאי שמוכם מכל רע, ישמור את נפשך. הדונאי ישמור צדך ובוחך, מעטה ועד עולם. תודה. אמן, אמן, ואמן. תודה סיגי. תודה לכל האמאות והעבות שבאמת אי אפשר להתחיל להבין מה עובר עליהם במהיימים האלה. אתם כיבורים וכיבורות. עכשיו אני מתכבד להזמין לבמה את משיאת בית המשפט העיון בדימוס. משרק לאחרונה אקסטרפה לקריאתם של 183 שופטים, ובדישה להגדיל את החטובים הישראלים כקורבנות של העלבות קבויה הנחשבת תשע נגד האנושות, עם למישהו היעספק. קרוד הנשיאה, בדימוס, השופט דורית בין איש לבקשה. החיות ואחיר, נחדים ונחדות. וכל המשפחה הגדולה והקרובה שהיא קפצה כאן הערב להשמיע את זעקתכם, זעקתנו. שמענו אתכם הערב, אנחנו שומעים כל יום וכל הזמן. לבגשנו ללשונה במתי החטופים לפני 3 חודשים. וקשה להמין שהגענו ליום המאה שכל יום הוא נצח, מהימים שהם יום אחד, ארוך, יום שינו מסתיים. כולם שומעים את כלכם סלול וברור, ובעו להצמור, לזהוק, להעביר לעולם כולו את הקריאה המיעבית לשחור, יקירכם, יקירנו. ואת חושת התחיפות. הייתי עדת גן, בטשש, כשוב כמה המדינה. כמו יתר בני הארץ הזו, ובני הדור שלי, עבדנו מלחמות קשות מסו, כאב וצהר, יחד עם זאת ידענו שתמיד יעשה כל מה שניתן, כדי להשיל את כולם הביתה. ימים קשים עוברים על מדינת ישראל. השיבה באוקטובר תלטל את כולנו, ומעזענו נתונים, במלחמה מתמשכת וקשה, באויב מהם, בירגון טרור הצכנים ואפזר, שאין גבול האפזריותו, שכל חוקי המלחמה, והנורמות שכבר החברה הבינלאומית, למען האנושות כולם, אינה מקובלים עליו. ירגון שאנשים תבכו ללא מעצורים, באזרחים חפים מפשע, מבקשי שלום. בתום מהיימים אין צורך לפרט את הזבאה. הלא יומן קרה כאן, עלת מתנו, ומבין המפגעים והקורבנות שחבו את האמא, נותרו בגיבורים והגיבורות שאמנו. הקורבנות שחבו את האמא, נותרו בגיבורים והגיבורות שאמנו, כדי לספר ולטעת. כל אחת ואחת ישראל, שותף לתחושת הקרב, מעריץ את הגבורה הילאית, ונוחדם מלאזים ליתם של עילת, של ילחמו בבתיהם, לאחר שנושפו מהמאמר ולתותיהם, בעוד יקיריהם, נכתפו או שלמו בחיים, ושל ילוחנו ואז על אדנת הבית. כולם לא מכירים אתכם, מכירים את שמות החתופים, את הפנים, את ציפור חיים, בפועדון הציבלן. אין כבר חלק למשפחתם, חלקם חזרו ומתן איתם, כדי לספר ואת ההכנות בנפש על שבוע. לנסות להתאר את התחושה נורא של האירוע, הטראומטית של השבי בידי החמאז, של השאייה היומה במנהות, ללא טרופות מזון ועביר לנשימה. אנו התכנסנו כאן, כדי ידרוש את השבתם המאמי הדית, של מין ה-30 בשבשה, אנשים קרובים בעיקרים, שבכל דקה, באמני ערובה בידי ירון הטרוב, היא סכנה להם ולבלותם, יש למותם בגופנית והנפשית. אז זקתם של אזרחנו, צעירים, סכנים, ילדים, ונשים עוברים, בידי הפמאס, היא פשמית משך בין החמורים, שבפישי המחמה, ומארבעי הצילימות, והאירומיה, בעוד האמן היווקים, להבנה לכנו, לאחר שוקחנו בלדינתנו, בתוך כבנה להשמידנו, רק בשבילותינו, ישראלים, שבילותינו, ילדים, תוך מצרוע פשיים, לחבנה להשמדת אדם. אדם, נגבעים בצבירות, ובאזות מצב, את הדין הבינלאומי, יצד את קביעה, ומושבים את השמת, תוסדת, תצא בזה, חייבת לי את החוב, הוא אורייה, נכון למידינות הדמוקרטיות, שמאמינות, בכל הלדין הבינלאומי, לצידי, כבר נעדת, אמן הלדת, החובת, לוקחה המידינות, והתעה אורייה, לסכת אותו, מהצביעה. חבר'ה של הקביעתנו, זאת תצטרף, למידינות, דמוקרטיות, בסכות. ולגיש, התבח שבוצה בשיבה באוקטובר, איננו מלחמת חירות, ואינו מאבק לגיטימי, לפי שום כללי מלחמה. כל סיסמה שכזאת, אינה אל המתן לגיטימציה, לביצוע פושי מלחמה, אחזרים, שאם נגד האנושות, נגד כל אדם. עמוד העולם, חייבות לי את יצד, לצידינו. לא רק מישהו שעומדת לנו זכות לגדה עצמי, נוחח המלחמה, שנחקת עלינו. אלא גם משום, שעידות טרור ופושי מלחמה, מסכנה לעולם, לחברה החופשית, לדמוקרטיות, שוחרות השלום, ולאנושות כולם. אלה, ואני נהם מלחמה באוציאת ההזעה, ונתקלם את בתננים קשים. החמאס להשתמש באוקטורסיה אזרחית, לצבחי פירוטו המפשר, וננצל את האוקטורסיה כמחסה, ולכן, באה מלחמה, גם אזרחים, שישראל אינה מחבן את המלחמד. אנחנו עוצרים את השימתנו, ומתפללים לשלומם ובשובן בשדום של כל הלוחמים, מלחמים, בגבורה הילד. מבחים על הסולידרות, והסלול האצום של החברה האזרחית, מלבדם בצר, ובכן, את המשפחות השתולות, הוא מעל כל במה, מאחרים מאחלמה, מהירה לבצעים. מבוא של נשיארצות הברית, היה קשור ודואג לגורלם של יצלנו, אמר זכים בידי הגונתי רום. הוא אישי, קדין את הקיים והמצוקה, ואנשים רעות ממשותפים עם סמאל השפיעות. לצערים, גם האצום הטוב, והממצים הלדו, לא צריכו בלעון. שמח ממכל מי ששתחרם, במשכני העיימים, נצלם כאן, משפחה חדשה, שמי שהיו שם, בתופת, כבר חדשה. וכבוברם, שמי שאנחנו מצפים, ודורשים את שכרון, כולם משפחה אחת. אבל את כולם, את כולם, דור מהחוסכם, את כולם, את כולם, את כולם, את כולם, את כולם, דור מהחוסכם. מי היה מהנצח, גם לכל חבריי, המשפט, שופטים טובים, ואנשים חוק בעולם כולו, מי שהחוק מהמשפט יעקר לו, כל מי שהאדם באזר הוא יעקר לו, כל אנשים המשפט, שהבדישו את אורתם, להגנה על חיי האדם, חירותו וכבודו, עליכם להתגייס, ולתרום לשחורם של המוחזקים מידי בני עבלה, אה' שלושים וששם, אנשים, דברים, צעירים, סכנים, בתף, שנכתפו לארץ גזרה, הזמן דוחק, ואין לתת להחזריות ולשקר לנצח. אני תקבע, כי אז, כמה הצרת הזאת, תעדת בכל עתר, ועתר בעולם. תודה רבה לקרוא לשופטת ביידיש, ותודה רבה גם לכולכם, että אתם כאן, באמן-זגבים הזה, בלילה, ערוך הזאת, מגיע לחתופים, מגיע המשפחות שלהם, שנכבק אותם פד stab, ברגעים האלה, מגיע להם לילה אחת, של 100 בכמה. מגיע גם לם משמוע, עם הניגי העולם, שגם inhabitants היכפת, להא יקרים, לה bola, מגיע גם לם משמוע 얘는, היכר empathDeige, ואין גםICKer, יעשו את כל, אני מנסה לכל ולחזיר אותך בבית. אני מנסה לתכונכם לשמוע מה שהלך לך לדוד. פרסיטור בבחורס נשיץ האחר, יוסייר ומאנואל מבקור. איתן, ערס, ארמיאן, שרובלו פרמיני, ולא אומרו למור למור דעייה. תואלי בפרסיטר. השפח של השפח הוא תלמיד על מה שרובה ובארה נראה שאתם יתפסים, על מה שרובה יתפסים, על מה שכל הותה של התעריכים של 7 אוקטוב שלך יתפסים. פרסיטור בבחורס נשיץ. זה почему אנחנו צריכים להתתפסים עוד ועוד מלא למורים שלו. לא רינו שדהילים, לא יעניין הבנתיים, כי כמו מייקסלטורן, אוקן ספרייסים. אז, כשאנחנו עושים, כשאתם יכולים לדבר, כשאתם יכולים לדבר, כשאתם יכולים לדבר, תודה מרסים לנסי צפת אימנואל מקרון, ותודה רבה לשגרי צפת ישראל, מצבייר פיירי ג'ורמס, שהצפת הקהל למחבל אותנו בין פתותו. זה לא משהו מקור, זה לא משהו מקור, אבל בכל פתאום, בתור אזרח צפת, שאני נולד את ישראל, אני רוצה שאתה שמרוא הפעליים, שהוא ישמעת, הוא יצפו, וסוף רדירים, מנטוי נו, עכשיו לשחר אותם. מנטוי נו, מנטוי נו, מנטוי נו, לא יעזור פלו, שמנתרש ומחמם לתלב, לדעת שכל העולם שומע ומבין, שיד שם גם שכת. ואני רוצה להגיד, להסתמרוץו, תודה לכל ההומנים שתהיו עליי לבחר על הבנה, למעלה מחמישים הומנים, שהגיעו לבן, בהתנדפות מלאה, ועבר גדולה, ונשמע גדולה. והשמע לבן הוא באמת, כולו נשמע, אני מזמין איתה עם להם. רצחו את איתה לי, רצחו את איתה לי. ישראל באזר, גם לאכל שהיא מור סבתו, וסבתו, אז כל מה שמעשיג אותם. ישל, ימיים אחרי שחזרתי משה בכמה. מאז אני, לצעלים, הרבה פחות אופטימית בשמפה. לא תיארתי לצמי, שנגיע למהי היומי, עם של שדר, זמה של שקשה להבין אותו, זה תירוף. כל יום שאני כאן, וברלם שלי, באזר זה יותר ויותר קשה. קשה לרפום בבוקר, לישום בלילה, קשה לנשום, וקשה לחיות. הרבה פעמים, אני מצטערת, שבכלל, חזרתי משה לי, קישם איתה לי תקווה. איתה לי תקווה, שכולם בסדר, ואני חכים לבוקר. קשה חזרתי, נודל, שבלילי תליה נרצה, בואו טלשה, ואט השכורה. הבאית, שלי נסריו. ובואו מה שני שרלי, זה הבן היחית, שלי סהשה. שני כתב, גמרו, ובאדן, שבוי, ובאזן, כמאס לא הצליח להרוג אותי. אז אני קונה לכל מקבלי הפלטות של מדינת ישראל, בו הקשה. כי כל ימון שעובר בלי סהשה, הורג אותי, פרשרן, רק תוציאו את הבן שלי, כתועים הביתה. עכשיו! תודה, בעיניה וספיר. אני בטוח שסהשה יודע, כמה אתם מרחמות למענו. לא מזמן התקלתי בפוסט, עם תמונה של שני בחורים, שמציקים שלט, ובו כתוב, שהם לא מוכנים להתחתן בלי השושבינה שלהם. דורון שתיים ביחר, בת שלושים, נכתבה ביתה בקפר עזה. כל מה שיש למשמחה שלה, זורק העודעה הכולית האחרונה ששווה דורון. המכבלים, תפסו אותי. ומאז, מאז לא נשמע אף כל, לא יתקבי אף עוד חיים. החוטה ימית השכנזי זורק את התקרי שלה כבר מאה ימית. תשכנזי, לבית משפחת שתיים ברכיר מכיווץ כפר עזה. בשיבה באבטובר, בשבת בבוקר, קבשו אותנו, חיללו אותנו, אנסו אותנו, רצחו אותנו, חתפו אותנו. החוטי הקטנה הדורון, דודו שלי, נכתפה מביתה, מהמקום הכי בטוח, שהיה אמור להגן עליה. בשעה עשר שלושים ואחת, וכוחות אדירים, ותעצומות נפש של אוכמת, בשעה שמחבלים מרצחים פורצים לביתה של החוטי הקטנה, היא שלך לחברות של ההקלטה הכולית. תזכרו את ההקלטה הזאת, תזכרו אותה, תזכרו את החוטי, זוהק את תפסותי, תפסותי, תפסותי, כשעשרות מחבלים צועקים ברקע. אני הולכת לישון כל ערב עם ההקלטה הזאת בראשי וכמה הייתה בבוקר. כבר מאה ימים, מאה ימים שהדברים היחידים שיש לי מחותיה קטנה, הם ההקלטה הזאת והתמונה של הפנים היפות והמחייכות שלה. בשבע באוקטובר קיבלנו שמשפחה חדש אף אחד מאיתנו לא בחר בו, ואף אחד מאיתנו לא רוצה בו, משפחות החטופים והנהדרים. יחד איתנו קיבלו את אותו שמשפחה, המשפחות של עוד 250 ו-7 חטופים ונהדרים, מאוד משפחות שהאדמה נשמתה מתחת של עולם הנתפך מאוד משפחות שהבכול להיות משפחה אחת גדולה והמיצה, שנלחמת כל יום החדש להציל את החיים של האהובים שלנו. במשך שבת אחת ארוכה שנמשך את עד היום, כולנו חיים בשיבה באוקטובר אחד ארוך. השבוע, במלחמת חיי ציענו שלושה חודשים לשבת השפורה מסיבלתי תונה עם בקשיבות בארץ השכונת הדור הצעיר השכונה השמחה והמוארת שהייתה עד השישה באוקטובר ובבוקר אחד אבחה לשכונת הסבועות עמדתי בקניסה לביתה של דודו שלי והתנצלתי התנצלתי על שלא עשיתי מספיק באותה השבת להציל את החותי הקטנה על שלא הגעתי אליה על שלא הצלחתי לצאת כי הייתי עני עשרים ואחת שעות קלועה במצלחתי לצאת כי הייתי עני עשרים ואחת שעות קלועה בממד עם בעני ומילדה יקטנים מפחדת פחת תומי שבכל רגל פרצו גם לביתי צריכה להתנצל זו לא אני שפקירה זלזלה עצמה עיניים במשך עשרים שנות תפקירות נולכם אמרנו שאמרתם לנו ששומרים עלינו שבטוח ולכן השארנו ובכרנו לגדל את ילדנו שם ואתם שאפקרתם שעצמתם עיניים יושבים במושב חם הבטוח מדברים על תקומה על מכירים על תמונת ניצחון אחרי בזמן שהחוטיב עוד מאה שלושים וחמישה חטופים נמצאים שם תתורר ובר תוררתם אחרי מאה ימים שהעובדים בעובד שלנו נמצאים שם במרתפי החמאס בתנאים אכפירים בקור ללא אוכל ללא מרים ללא אוריום וללא טיפון רפואי ראוי כל שניה שם שם הם בסכנה אז תתוררו כבר עכשיו אין לנו זמן אין להם זמן למה אתם מחכים שנעבור עוד מאה ימים של גיינום שנמשיך לשמוע על עוד חטוף וחטופה שנרצחו בשביל שלא שרדו תתוררו לא יהיה לנו את מילה אחזיר על איזו תקומה ותמונת ניצחון אנחנו יכולים לדבר שם שם בשיבה באוקטובר אפסדנו כולנו אפסדנו אנחנו לא יכולים לחשוב על האווה והתית שלנו כל עוד הם שם כל עוד החותי הקטעלה שם אפסדנו באותה שבת אמורה תמונת ניצחון אם בכלל אפשר לדמיין כזו תתחיל רק שכל מי שאני לקח מביתו ישום לביתו אחר כך נחשוב שכי מכאן לכם להצעיר פה מעל הבמה גדולה והמכובלת הזו מוקפת במשפחות החטופים והנדרים ובהם ישראל המרוחד והחזק כאשר מאחורנו ניצב השעון הסופרת השניות הדקות השעות מהאיימים שהחטופים שלנו עוד שם וממולנו ניצב הבניין שבו דנים בהחלטות השחורה והאהובים שלנו את החוטי אני לא מקבלת בערון ואף אחד מאיתנו לא מוכן לקבל את האהוב שלו בערון תקדמו ברסקה כוח רעיות עכשיו להחותי אין מחיר ולאף מחגן מחיר אני דורשת את כולם בבית עכשיו They caught me They caught me My second voice message That changed our lives My baby sister Was brutally dragged out of her home In Kfar Gaza 100 days ago And since then She's in the hands of the terrorists That are capable of the walls My beautiful sister needs you Need all of us Time stands still until she's back Until all of them are back Every day she's there She's less likely to return alive We demand to bring them home now אנחנו רוצים עכשיו לשותכם לעשות משהו קצת שונה המלחמה הזו והמאבק הזה לחזרת החטופים נוגעים לכל חלקי החברה הישראלית נוגעים בדימי הנפש של כל אחד ואחת מאיתנו אנחנו כאן כדי להעבק למען כדי לזרוק איתם וגם כדי להתפלל לשלומם וזה מה שנעשה עכשיו וכבנה מלאה לכל הנשמה אולי הוא יחד פה הוא ניסת פילה לשלום החטופים אני מתכווה להזמין את כבוד הרב מהיר להו ששמש קרב הראשי לישראל וגם כרבה של תל אביב המערכת שלנו לשאת פילה לשלומם בהשבתן של החטופים כבוד הרב להו בבקשה קודו של עולם ההזינה לכל בחייתנו והמקט ליבנו ראה את צערנו ועוד יינו והושיעינו מבזוקתנו הגדולה קרובי נפשנו חיילי צבא ההגנה לישראל וכוחות הביטחון קרובי נפשנו נשים וילדים עבות ואימהות אחים ואחיות ושאר אחר ובני ישראל נאקרו מתוכנו נלקחו בשביל ואיקוותיהם לא נודעו הילה נואתה אל שדאי מקינם של כל השבועים שמור עליהם ומכל שרה וצוקה ותן להם כואף להמות בעינויי מענהם מחרפיהם ומגדפיהם המצל להם חיות למה יזכו לשוב על משפחותיהם במהילה והילדים שנגזלו מחק אביהם באימן השנה שהתגלו ויבכו לשוב יזכו לשוב על בלי משפחותיהם ולחק עם ישראל הושנה וחלס את השבועים ובגידי סוניהם ושלח לנו גיבולה שלמה עם הרב ימל התפילה הזאת בבוססת התפילה שנשמע להראשונה בגד תובר שם בט 1942 זה הדמור שהיה שם שבועי בדי הנאסי הרב שפירה הדמו בפייסצנון שני תקסת את התפילה הנתונים השתנו ואני גם בטוח ומקווה ומאמין שהתוצאה תשתנה לטובה כמי שם נשארו זיכרונות של גבורה ואנחנו יוצאו לחפק אנשים חיים לקרם אותם אליבנו עבות ואימהות הכים והחיות בני מובנות שנלקחו מאיתנו בשעלה ואני מבקש את כולכם להגיד את הצילה אנה אדומי הושיענה אנה אדומי הצליחנה אנה אדומי ענינו ביום קוראינו יזכר את גאולה שמה במעלה בימינו, עמד תודה רבה לקחות הרב את הבאתת לך שום אם אתה דתי אוכיל אני כולם מקפללים איש איש בדרכו בין ה-22 שנכתף שבו את הבשורה לחתיפה קיבלם משפחתו של הומר בקצה שלי של העולם בארצות הברית שם מגרים שבזינית פסח שוב שפעם האחרונה של במשפחתו ראו את הומר הייתה בסרטי האימה של החמאס דורם, רונן ואורנה נמצאים תלו כאן הערב בבקשה כאן רונן ואורנה פעורים של אומר מאותו סיפרנו לכם מהבמה הזו על אומר ביום ה-50 למלחמה בלתי לתפס בעיניי שאנחנו כאן שוב אחרי ה-50 יום ביום המאה שעברו כבר מאה ימים ולמרות שאנחנו פחים את העולם עוד לא הצלחנו להחזיר אותך אלינו אמר משפחתנו הגרעינית הקטנה חיה בנו לא כבר הרבה שנים ואומר שלנו נולד בגדל שם בבית דובר עברית חבוק בידי קהילת חברנו הישראלים והעגילה היהודית המקומית החמאם בלום לילד הוא למד בבית ספר יהודית השיר הרגיש שבו ראינו כבית הוא התכנך על ערכים יהודיים של סובלנות והעבד לכל יהודי ואדם באשר הוא וכמובן על אהבת הארץ בית הספר לימד וחינך יהדות מתוך אהבה ופתיחות וכך גם ביתינו שלנו משסיימת ליהודי התיכון דחה אמר את תכניתון עם רבו אוניברסיטה והגיע לארץ בשנת מכינה במכינת גליל על יום שבכתה המסים במעלה חשנה הזו נפתח בהתחבר חזה לישראל יהוד שבו והחליט לדייס לצבא ולתרומת חלקו כחייל בודד באבנה למדינה אותה הוא כל כך אוהב אהבת ישראל תמינה בחודשים מאז שאומר נכתח אנחנו חולקים את זמננו בין מושינטון לישראל במלחמה שאין לה עדיין סוף להחזיר את אומר ביחד עם שאר חתופים הביתה כשאנחנו כאן בצד הזה של האוקיינוס אנחנו מוקפים במשפחה ישראלית שלנו בחברים הבתיקים ובחברם של אומר מהמחינה, מהגרעין מהצבא והם מותפים אותנו הילדים הנפלאים האלה בתקווה כשהם משתפים אותנו בסיפורים וחביות שלהם עם אומר בשנים מעשרו עזר בטבעי כמו גדל ואבר לכאן ולרגע אנחנו מרגישים קצת יותר קרובים אליו החברים אומרים על אומר שהוא החייל הבודד הכי לא בודד שיש כי אומר רואה בנשים והם אוהבים אותו חזרה בכל מקום שהוא הולך הוא יוצר סביבו קהילה הוא רואה את הטוב את מה שמחבר מהמלקד הוא יודע גם לשמוע על קשרים עם חברי ילדות איתם גדל בארצות הברית הקהילות שאומר חולק מגוונות דתיים, חילוניים קונסרבטיבים, ריפורמים קיבוץ ניקים, חולק ניקים כל פעמים הקשת כולנו משפחה אחת כך אומר גדל התכנך והתנהל גם בקהילות שלנו מעבר לים ההסדרות עם ישראל עם הרצון לשחרר את אומר והחתופים עצומה בכל מוצאי שבת כאן בכיקר נגשים אליהם גם חברים מהרצות הברית שרגיעים לתמוך ולסדרות רבים מאיתנו מבינים שאנחנו נלחמים היום אם עובדנו איבחוץ אבל גם על האחדות תיינו מבפנים כולנו משפחה בברוחו של אומר נכבודו בלמען שיכורו חשוב כל כך שנדל להכיל את כל ריופי של משפחתנו על כל מבניה וניהיה פתוחים ללמוד האחד מהשני ולא פחת המשפחה שלנו לא יכולה להרשח לעצמה שום דבר אחר חוץ משלום בית וזה תלוי רק בנו ביחד אנחנו חייבים גם לפעול ולדרוש ולתחייב להחזיר את אלה שנלכחו בברוטליות ומוצרים בשביע 15 או 100 ימים בלדיהם לא נוכל להמשיך בחוזה של חאון עם המדינה וצרקת על עבול להגן אבל לא היה לך סיכוי לא יהיו לך אמצעים והמדינה מחויבת להחזיר את חייכת עם כל חיילים בשער החטופים ואנחנו לא יכולים להכניץ שום הסנות האם המכיר עם כבדים ארס יהיה כבד עוד יותר הצעקה שצעתנו ביום חמישי מול אס האורמר אולי תהיה אליך ואני מקווה שכולם כולם מליגנו וכולם שומעים אותם על המדינה אנחנו רוצים לנסות שהם מליגים אבל זה לא נמצא שכמובן לך כמובן אבל עכשיו אנחנו צריכים להחזור את האנגלית לתתנו ובמדינה שכמובן הישראל להגיד ובאמצע להחזור את החיילים שכמובן ובאמצע ובאמצע כמובן הישראל אנחנו מליגים לתתנו ובאמצע ובאמצע ובאמצע כמובן כמובן ובאמצע ובאמצע 100 ויש עד 6 אורכניים ו130 וישראל ובאמצע ובאמצע ובאמצע ובאמצע אנחנו נלמדים לתתנו למה ידיד כמובן אנחנו נתתנו כמובן ובאמצע כמובן ובאמצע כמובן ובאמצע ובאמצע ובאמצע וברון ובאמצע הוא מנהל ולא למה Belarus ולא הו אתה לא יש עוד העוד הישראל ביותר ובאי היתנו ואני יודעת, איזהו לא יהיה איזה סביב אם נתקדו על הלבים. אחרי 100 דקים, יש עוד 136 הוסדות בגזה. דיב עוד בגרום, בגדול, איתו מלאדים, איתו מנכדים, איתו פורטים, עם לאות מלאדים ובאות חקרות. כשזה קצת קצת, אנחנו, בין הקרובים יהודים, ותפתרנו, ולא תתתרנו, ותפתרנו עכשיו! בנחה אירוע תתקבל את רעה, ומתבקשים לשבת על הקלטח, במכוחם יש להישאר ישובים למשך עשר דקות. חשוב להישאר במכוחם על בנת להימנע התגיעה. תודה נבר לרונן ועודה. אני בטוח שעוד תחבקו את עומם עוד מעט הילד שלכם יהיה בבית. עכשיו, בואו נתרגש ביחד עם יסמי מועלם. המחשבות של הבשר תופעות, תהיהים שחזרת החתשובה של עם ישראל ומדינה הישראל. הן נסועות התפעילות הקה שלהם. הם לא מכירים אותנו בשם, אבל הם מבחשים מכל אחד ואחת מאיתנו. אני יודעת שהמשפחות תבונות עלינו, על כולנו. ככל של ילבים יותר, ככל שניצאק בכל רם ונדרוש את אחזרת כולם, זה יגרום למקבלי החלטות להבין שסדר האדיפות של הרוב המוחלט הוא להציל את החתופים והחתופות עכשיו. אנחנו בכלך שיכול לשנות, וכל מי שאומר לנו שזה לא הזמן לצאת לרחובות התבלבל. כי לא מדובר בזמן שלנו. אנחנו במרוץ נגד הזמן, הזמן שלהם, של דרון, של אמני תהילה, של קיט, של גאלי וזבילוין, חברה היא מכפר עדה, ושל כל החתופים והחתופות כולם. לא ניתן לקצר את הזמן שלותר להם להישאר בחיים. זהו זמן שאול ולא ניתן להפוך אותו לזמן של שאול. אני רוצה לשתף אתכם באחד הדברים הכי מפחידים שלי, הפחד שהזמן עושה את שלו. שממצב של שוק ושל טרמה, עברנו למצב של התרגלנו, התרגלנו ומרגילים אותנו והסור שזה יקרה. כשנסתי בעל ילון, ראיתי שהתתמונות של החתופים והחתופות החליפו פרסתמות לרחב חדש, ביטוח ועל דוואה. ואני קוראת מפעול לכל החברות שמפרסמות. תקדישו חלק משטח הפרסום לתמונה של חתיף וחתופה. ואנחנו. בוא נהיה אנחנו אלה שעושים. בוא נמלא בעצמנו את הילון ואת כל הכבישים שאנחנו עושים בהם. נדביק תמונה של חתופים על הרכב מפנים ומאחור שככה שבכל רגע נתון אמייעו איתנו בכל דרך שנהיה. בכל המזור ירו את הרכב של הפנינו ואחרינו. בוא נשנה תמונות הפרופים שלנו לתמונות של החתופים. נכתוב עליהן, נשתף, נבדש המשרים בשיח היום יומי, נציף את הרשתות. בואו נצרף, אפילו שם אחד, לשמות המשפחה שלנו ונילחם עליו כאילו הוא היה שלנו. בעצם לא כאילו, הם באמת שלנו. הרי את השמות שלהם יכלו להחריף שמות של כל אחד ואחת מאיתנו. לצערה, הם אלה שנפלו ברולטת הרשתה והמסימה שלנו היא לחזיר את אלו שלא יכולים לחזור בעצמה. הם סומכים עליהם, כנסת. נכנס לאתר הכנסת, נרשם את דיונים ולבקש סכות דיבור. בואו נקטשר לחברי הכנסת וחברות הכנסת ולבקש מהם להזמין אותנו לדיונים בבאדות של חברים בהם. זה קל מאוד. לכל אחד ואחת מהם יש שלושה עוזרים פרמנטריים שיכולים להשאר כניסה. נגיע לשם ונדרוש החתוסים יהיו ברוס תדר האדפות. אני פונה מפה לחברה הממשלה. אתם נבחרתם להגן עליהם. אני לבקשת. בעצם, אני דורשת מכם לעסוק בכך יום ולילה. אני דורשת מכם לכתוב כל יום מכתב על הצלב האדום כדי לקבל מידע על מצבן של החתוסים. תתרשו כל יום תשובה כתובה שהם פנו לחמאס ולא מאשרים להם מבקר אותם. תתאגו לפרסם את התשובה הזאת בכל העולם כל יום. תדגו שכל השגרירים שלנו בעולם כל הקונסולים ובכון הציגי התרבות והכלכלה נפגשו עם חברי מן שלות ושגרירים הקבילים והבבקשו מהם להפעיל לאחד. גייסו אותם להחזרת החתוסים. תפעילו את כל קבוצות הידידות שלכם עם מדינות העולם. תזמינו אותם לפה רק תסעו אליהם. תזמינו אותם לפה לראות במוןיהם. גייסו אותם למען השבת החתוסים. תשמעו. תשמעו את הקריאות של ההצעילו ותבינו שהם אופנות אליכם. יש עוד הרבה דברים שנוכל לעשות כדי להחזיר אותם. אני מאמינה בנו. בכל אחד ואחד מאיתנו בחברה הישראלית שנכנסתה לנעלי ממשלת ישראל ונמצאים שם עד היום. אם רק נעשתי כל אחד מאיתנו, כולה אחת, כל יום, אנחנו נצליח. הם צרכים הצילו ואנחנו חייבים להציל אותם. את כולם, עכשיו, בצדיעה לגיבורים ולגיבורות שנפלו בארגנה עלינו וכואבת עם כל המשפחות ששקלו את היפרים להם מכל. הסיין בטפילה לשלום חיילי בחיילות צהל ומפקדר ובתודה לבני אובנות הזרוק והמשפחות באורף שיעשו בו כולם, כולל כולם, בשלום, אמן. את כולם! תודה לילי השוחק, שפה, סליחה. דניאל אלוני, בת 44, נכתפה בהחזריות מבית החוטה בנירוז יחד עם אמיליה, ביטה בת ה-6. דניאל ואמיליה שוחרו אחרי 40 ותשע ימים בשביל. גם החוטה שרון ושתי התאומות של השוחרו, אבל המשפחה עדיין כועה כבעלה של שרון, דבי קוניו, נמצא בשביל פעם, מהי ימים. השרון אולי חזרה, אבל המסע הביתה לא יושלם, עד שהמשפחה לא תשוב ותיתחל. דניאל, בבקשה. שלום לכם, מהי ימים? מהי ימים, שמאה ה-30 ושישה חטופים, יושבים במינרות חשוחות, עודירות הפלות, מהי ימים שחם להם, קר להם, מהי ימים ללא עור שמש, מהי ימים שהמזון הולך ועוזל, מהי ימים של פציעות שהעינם מטופלות, מהי ימים של גאינום שהעינון יגמר, מהי ימים שהעולם שותק ומתעלם סרטוני הסבאה, מהי ימים שהתלמוד מוחלקת בירגולי נשים ברחבי העולם, ממהסי עונס החזרים בילדות ובנשים, מהי ימים של סבאות שלא ראה העולם, מהזימי היקלר, אלו רגעים הפלים של שואת המאה ה-20 ואחת, שואת הממנת בקספי דמים של מניגים חסרי מוסר, שעקימו איר טרור תעת קרקעית של מנהרות חשוכות ללא חמצן, אלא הן הכתפנו בהחזריות בגידש עמוד במקרה הטוב והובלנו בהן שעות ללא נעליים, ללא משקפיים, ללא תרופות לבחלות חרוניות ועוד. אני מצטקת את עיתון הארץ, בלצועה מוחזקים כעת 130 ו-6 חטופים, והן עשרים וחמישה שלקבע מותם, בדוח שאת נושא משבוע מתי משפחות החטופים, נכתב שתשליש מהם סובלים במחלון חרוניות בסקוקים בדיפוט רופטי קבוע, שבילדה הן נתונים בסכנת חלים ידית. לפי הדוח הנזקים הנגרמים החטופים, שעוברים מינויים מרשיעים ופיזיים, לרבות כיפות מינויות, התלת מום, הרעבה ומניעת מים, עלולים להיות בלתי הפיכים, ואך להוביל למעוות. ולכן, כל יום נוסף, בידי חמאס, מעמיד הבריאותם בסכנה חמורה. היינו משפחות החטופים, דורשים הוכחה מצולמת, שהחטופים אחם לקבלים את התרופות, כתנאי לעברת תרופות, בסיום אני אחר לרצועת עזק, לטובת האוכלסייה המתומית. אנחנו מתאישים, העברת התרופות אינה מספקת, חייבים להחזיר את כולם עכשיו בחיים, ונוסף, אסור לבתר על החטופים שנרצחו, חייבים להחזיר את כולם הביתה. היום, לא משאירים אף חטוף באזה, אסור שיהיו רק 136 רון ערדים. איכן אתם, מליגי העולם, הרועים פישי מרחמה, מול אינחי בשותקים, שום כסת פירניה או כתרי, לא ישתית בחי של תינות במינרות, זה הקשן нрав, של נערה מדממת, או זדקר נזוה גמק nombre. איך הייתם, נועגים לא רוצים, את הנשים והבנות שלכן? איך הייתם, נועגים לא הולטוחים, ביילדים שלכם, ומכניסים את התינוקות, הרכים שלכם, לתząו בויר לאודם, בחיים. איך הייתם, נועגים לא הומקים, בפטישים ורובים, או לאורים ברורים שלכן? איך הייתם, נועגים, אם אניוסופים את הגקירים שלכם, חותפים אותם תחת יומי רובים ומחסיקים בהם כמו בעשירים, לפחות מהימים. היום זה הרגע שבה אמיר קטר, מלך סתעודיה, נשיאי האמירויות ונשיא מצרים, חייבים לומר למניגי חמרס וצורה אבורה ביותר, כי זו עינה, אור האותו של הקוראן, זו עינה הדרכו של האסלאם ומעשה זבועות שביצעו מחבי חמאס בשבת הארורה של השבילי לאוקטובר, היו לדירון עולם, זה הרגע של כל ראש מדינה, מוסד הקדמה עם העולם, תגיד, בן חונים, גרוצות כתורגל בחדומה, מחוייב להתערב, להשפיע ולסייע בכל המצאים העודים מרשותו, לקידום שיכרו החטופים והפסקת הזמק ספים ונימון ארגוני טרור, ומכוותו של כל אזרח יהודים במדינת ישראל, לראות בחטופים כאילו היו דם מדמו, בסר מוצרו. אני אומרת לכם, מידיעה האישית, שזמנה של החטופים וזמן שעול, זמנה מולך ועוזל, כל רגע שהמוקריטי לבריאותם הגופנית והנפשית. אסור היה שמיה יום אחד במינרה, אסור חודש, ובטח לעולמי הימים. אני פונה על המעיקר שלנו, להמשיך להבק, להמשיך להגיע לעצרות, להשתמש בכל המצאי המדיה, להשמיע את כלכם ולתרום את חדככם במאבק. חזרנו משלבי החמאז, בזכות מיוני ישראלים שלו ביטו עלינו. אני מצב את כאן מולכם היום, בזכות הערבות העדדית הישראלית, שמצחה את הרועה. בזכות האומץ והנכישות, שמצחה את השסדה והפוליטיקה הרסתנית. החטופים הם מעל כל ויכוח פנימי, חייבים לשמוע לחטות למען החטופים, שנשארו מאחור וזוקים אלינו ללא כל שנחשיר אותם עכשיו. אני פונה על חברה הקבינת, ושמה חטופים הם יפעדתי לפני 51 ימים. הצלת החטופים חייבת להיות ראשונה ומעלה סדר העתיפויות של קבינת המלחמה. כל עיקום עוד חיה של שכרועם הורג עוד חלק בגופם ובלחשם של החטופים והחטופות. הופקרנו בשביל האוקטובר. אל תחכירו אותנו שוב. מאה שלושים השישה, הרונות זוהגת תמונת מצחון. יש לכולנו, אך ברק תמונת מצחון אחת. מאה שלושים השישה חטופים חוזרים אלינו יחד הביתה עכשיו. דניאל, תודה רבה, דניאל. הדוברת הבאה עמדה באומץ יותר מפעם אחת בול כל העולם. להשמיע את כולן של נשים שהותקפו מינית. את הסיפור האישי שלה, את תבותה שנורא את השרה בכולנו כבר 25 שנה, היא רתמה באופן מלא למען אנשים קורבנות המתקפה המחליאה. נשים שחלקה נמצאות עד עכשיו, נגדה המחפלים ללא כל הגנה, במולם השתיקה המחפירה המקום אמת של ירבוני אנשים והרבונים הבינלאומיים. אז, נידור אבורתי, פשוט אית עצמה מולם, ואתי חברם את האמת, מפה איתנו, נידור. תודה קשה. באתי לכאן לצעוק. באתי כי הלב של קרוע ואני לא יכולה לשתוק. בבגילת הזכרונות שאני כמה כל בוקר כדי להתמודד איתם. אני נוספיתי לכל מקום את התחושה של להיות חתופה. אני חיילה את חייל בהתמודדות שלא נגמרת, עם לילה אחד של הלימות נוראית. לילה אחד ששינה את חייל הנצח. לילה שאני נצחת כל בוקר מחדש. אם אתם מזדהים איתי, קחו את הלילה הנורא אהור שלי, ותחפילו פי מאה. אני אבחתי לה על הליכת של הלימות בקהל, ארבע שעות של חבלים על הידיים, ואין שם באזא הבנות וגם הבנים ואיך אגב, מאה ללות של הימא, מאה ימים של חבלים על הידיים, איך עכשיו שלא לצעוק, איך עכשיו לאכול, לשתות, לשון, לקום. אני עושה את בחודש האחרון בעולם ונגמוני אנשים, ברום, ובכל במהבן לאומית, כדי לצעוק את הצעקה שלהן ושלהן. הערכונים האלה שמרו אותי כשבאתי עם הסיפור האישי שלי, ואני בצפילה ובמאמץ לפתוח את הלב של כולם, ולשכנע אותם, שההיסטוריה תשפות את מי שלא עושה היום כל שביכולתו, כדי לשחרר את החתופות, ואיך חתופים. אני בבדת בגלוי בכל במהבן לאומית, אוכנה להקשיב כדי לצעוק. ההלימות הבינית, כי לכלי נשק, וכאמצאי תרור בשקעי להעזירים, הביאה את הטירוף לסיחה דש שלא נראה כמרו מעולם. ארוע האנושי עלה עשר מדרגות, לא בחושך, לא מניסתור, הכל לאוריום, הכל מצולם, הכל מטוכנן, הכל בשם הלא. כי לי נשק אכסר לבום בי, אין צורך לשם לבטי משפט, אין צורך להוכיח, את הוקף צילם הכל, ואלה להרשת בזמן אמת. הוא גם עודה בחקירה בראש מועם ובלי חרתות. והעולם הנהור עדיין שותק. אני לא אעצור את שהצעקה של החטופות והחטופים תדעד בכל מקום על הגלובוס. אני מפתיחה לכם משפחות יקרות, המאבק שלכם, או המאבק שלי. אבל אני רוצה לנסה את הרגע. אצלנו בבית, ככה כדי להסתכל לכם הכים והחיות ההופים שלי בעיניים. מאה רימים, הם מינוי בית, ונצפס גם החטופים וגם המשפחות. אבל פי הימים, הם גם מכנירם מספיק זמן כדי לשכוח, להתרגר, לנרבל. אחרי השביל העשירי, שאתה כולנו מהרלם, כל דיבור של סינת הכים ולשון הרע, לשפק איתו מחסר טעם. שלושה חודשים עברו. מאה רימים. האויבים שלנו לא יתאפו. הם עדיין יורים על החיירים שלנו, משגיעים תגיעים על העשובים שלנו, ונאמים את החטופים והחטופות שלנו. אבל נדמה לי שאנחנו כן איתה יפה. חזרנו שגרה, היו מה שהביאה אותנו למלחמה הזאת. חזרנו לסנוע, חזרנו לפלגנות, למחלוקות, לסינת החינם, לסיח מחואר של אנחנו הם, טובים וראים, צודקים וטועים, לשעים וצדיקים, מוארים וחשמוכים. אנחנו כך מהר חזרנו לדבר בהנחנו בהם, וטובים וראים. הרי הפילוג הוא מה שהביאו אותנו לעשות של השביל העשירי. הפילוגיך להשתצבה את הממשלה, את האם, וחיזק רק דבר אחד. פאויבים שלנו. סלעבות שלנו, סינת החינם, סינת כאכים, סמתי לבדם בימים האחרונים שחזרנו לצעוק אחד על השביל. חזרנו לצעוק על שטויות. במקום לצעוק אחד על השביל, בואו ניתח את כולנו בטעקה אחת גדולה, בואו נתחבר לך תופים, לחיילים, לפצועים, למשפחות, ולא נשכח לרגע. זה עדיין לא נגמר, וזה לא יגמר רק שכולנו יחזרו הביתה. הייתי מעמידה את כולנו, מנים בסמול, אני עם חילונים בדתיים, בידממה, עם הפדים לכיוון איזה, ועם העיניים לשמיים. מעמידה את כולנו ביחד לצעוק צעקה גדולה, כאיש אחד, בלב אחד, צעקה שלכים בצרה, צעקה שתגיע עד עומק מנהרות החמאס, ותיתן תקווה בכוח, ללבבות של החתופות ואחת תופים. צעקה שתגיע ללב של כל אוכם באומק שטח הלכימה, והצעקה הזאת תפקה את כל הרקיעים ותפקה את כל שעריה שניים לצקילה אחת. עושה שלום במרומן וברחמב יעשה שלום עלינו ובננו, ויחזיר לנו בריאים מושלמים את בננו, אובנותינו ויפיל את היווינו וישמור עלינו ויציל אתנו מהם וגם עצמנו, עלינו ולכולנו ישראל תודה רבה למינור, אב הרגיל לגבורה יש הרבה פנים ועד לינור גיבורה תודה רבה יש שירים שמנבים אותך ורגעים קשים יש שירים שאכול לינונים ויש אירו פאנג האיש שכל שיר שלו ממלא אותי בקצת יותר תקווה קצת יותר נחמה קצת יותר נשמה הוא איתנו כאן הערב אני מתבד להזמינת ככה משביר שכתב אב ירם קובל אורי שיר רוז שלו בקול הזמן בשלום ובשלום חברה מצפה מייחל ומקווה שאני רואה אותו ולכולם כאן איתנו מקרום כמו שאמרו כאן זה הדבר הכי חשוב קרק והייתה חשוב מכל ובכל שימו להם לשיר איזה שאב ירם קובל כתב אילן במילנות פחור שצמח יורק פרוטה ולעל מסע ובשרח נפוא מתגעה ושמח כל האורחון בצמות הוא אי אפשר אני חכבי לה שיר אגות גם כפי שזו ככה פעם התשבי שלנו אני לא קודם אני אגר להסדור את החלט השביל הזה מתחיל כתב שני פעם עם מסמן השביל הזה מתחיל כה חוצה את העיר איחה שתוכה לחזור השביל הזה מתחיל כה חוצה את העיר