 Bagmars ser vi den grundlaggivende risversamling for Danmark, som var Danmarks første nationale parlament. Det blev valgt i 1848, som en reaktion på, at man havde afskaffet enevældende i Danmark, hvilket Frederik VII. gjorde i marts 1848. Inspirerede af udviklingen i andre europæiske lande, så valgte man det her parlament, som fik til opgave at skrive Danmarks første grundelog. Og som man kan se på billedet, så bestod for samlingen primært af nogen velklæde, midderlørende men. Og det siger samtidigt også noget om, at der var nogle mennesker, som ikke havde adgang til at stemme og til at blive valgt til den her forsamling. Der er også det ved billedet, at de mest prominente medlemmer af forsamlingen er placeret for os i billedet. Faktisk, så var der også nogle mindre bemidlige bønder på den her forsamling, men de er altså placeret bærest i billedet. Da man med juni grundeloget i 1849 lag grundet til et folkestyre, så skrev man, hvad for nogle mennesker, der havde mulighed for at kunne stille op til folketinget og landstinget. Og hermed, så blev der altså også implicit indikeret, hvilke grupper, der var udelukket fra at kunne stemme og stille op. Og de eksploderet grupper har man så senere hen betegnet, som de sju effe. De sju effe var fruntemmer, altså kvinder. Folkehold, det vil sige tyne eller tjeneste folk, fatige falenter, folk, som havde uindfriede galt, fjolser, forbrudder og fremmede. Allerede, da man vedtog grundeloget i 1849, så debatterede man meget, hvad det var for nogle dygtigheder eller kvalifikationer, man skulle have for at kunne stemme og få at kunne stille op. I 1849 var det så apotale, hvor vi et bønder skulle have stemmerat eller ej. Og her snakket man altså om, at bønder havde nogle særlige praktiske dygtigheder eller enskaber, som de ligesom kunne bringe ind i fælleskabet i modsætning til, for eksempel akademikerne eller borgerne, som man forstod, som havende sådan særlige akademiske eller teoretiske indsikter. Kvinder var i iund i grundlågen udlukket på grund af deres køn. Og i 1849 diskuterede man slet ikke muligheden for, at kvinder skulle have stemmerat. Det begyndte man at diskutere i 1850'erne og 1880'erne, hvor forskellige debattører begyndte at stille forslag eller altså stille taler muligheden for, at kvinder kunne få stemmerat. Det fuldes også af, at man i slutningen 1800'er så stiftelsen rækket forskellige foreninger, som kæmpede for kvinders rettigheder, og blandt andet også valgret på forskellige måder. En af de foreninger var dansk kvindesamfund som Frederik og Matilde Bajer, som vi ser her bag mig, stiftede i 1891. Frederik Bajer var en af de væsentligste foretaler for kvinderne stemmerat, og han stillede også forslag om kvinders stemmerat på folketinget flere gange, hvor han var folketingsmanden for venstre. I 1918 fik kvinder endelig stemmerat til kommunalvalg, og i 1915 fik man så den nye grundlov, som betød, at kvinder fik stemmerat til landsting og folketing. Argumenterne imod, at kvinder skulle have stemmerat dreret sig i sær om, at kvinderne var alt for følelseslade, at de ikke var i stand til at deltage i politikken, som var meget alvorlig, og at de havde nogle andre egenskaber, som var bedre egnet anden sted. Og desuden så talte man også blandt modstanderne mod kvindelig stemmerat, om, at kvinden er ligevel, eller i hvert fald de fleste kvinder var repræsenteret af husfaderne, altså deres mand. Argumenterne, som blev brugt til at tale for, at kvinder skulle inkluderes i stemmeratten, de gik blandt andet på, at kvinder og mænd var født lige, og derfor havde ret til at have lige rettigheder. Derudover talte man også om, at kvinder havde nogle særlige kompetencer, som de kunne bringe ind i det politiske fællesskab, som mænden ikke havde, for eksempel i forhold til børnepassning, og velfærdig forårsår, og den slags. Og endelig talte man også om, at kvinder skulle have lov til at varetage deres egen interesser. Pien, som vi ser bag mig, var ikke studeret fra Kostemme, både på grund af sit køn, men også på grund af sin sociale status. Da man vedtog Juni Grundlovn i 1849, så var det et helt central kriterium, at man skulle være selvstændig for at kunne stemme, og det var sådan set også en af de væsentligste grunde til, at mange af de her 7F'er var udelukkede. Blandt andet så udelukkede man jo så tyne, fordi man mente, at de var repræsenteret af husfaderne, som repræsenterede hele husstanden. Derfor var for eksempel tjeneste piger udelukket både fordi de var kvinder, men også fordi deres forsatte repræsenterede dem i Folkestyret. I 1915 fik tyne og tjeneste folk stemmerat lige som kvinderne gjorde, og det var i sær socialdemokratiet, som havde ført an i den her kamp for den her specifikke befolkningsgrupper. Og det var altså i højre grad en social kamp, men det egentlig var en kønnedkamp, som førte til, at den her gruppe blev inkluderet i det demokratiske fællesskab. Flere af de eksluderet F'er var ikke lige som kvinder og tjeneste folk nogen store og ressourcestærke befolkningsgrupper, som kunne mobilisere bredt omkring deres inkludering i fællesskabet. Faddi blev for de flestest vedkommende inkluderet i somfølge af den store social reform fra 1933, hvor man blandt andet indførte nogle nationale retningslinjer for modtagelse af Faddi hjælp uden derved også at tabe rettigheder. I 1953 fik vi den grundlov, som stadig er den gældende i dag, og her blev det bestemt, at Faddi og forbrudderes eller altså straffedes valgerat skulle bestemmes ved valglov. Deres valgerat er så ledes faktisk ikke grundlovssikret, men det blev så efterfølgende skrevet i forskellige valglov, at de her grupper også skulle have stemmerat, og det er der ikke nogen, der har rørt ved siden, og det er sådan set heller ikke noget, man debatterer overhovedet. At i Obrindelige 7F'er er der to af dem, som stadig er delvis gældende, det vil sige dels fjolserne og dels de fremmede. I takt med, at billedet på fjolserne har ændret sig, er det langt de fleste, som Obrindelige var ekskluderet på denne her kategori, blevet inkluderet. Dog er stadigvæk umøntelig gjort det, eller altså folk, som er under vervemål faktisk ekskluderet fra at kunne stemme. Ligledes er altså ikke statsborgere og udlandsdansker, som har boet udenforlandet i en viss periode, også ekskluderet fra at kunne stemme til Folketingsværende. Historien om stemmeratten i Danmark har på den måde faktisk været en historie om, hvordan forskellige ekskluderet grupper har forsøgt at blive inkluderet i fællesskabet. Det er også ret interessant at bemerke, at mange af de kriterier, som man i udgangspunktet i 1849 lavede til grund for stemmeratten faktisk stadigvæk er gældende, så tænker vi stadigvæk i dag, selv stendighed som et væsentligt krav for at kunne stemme. Det er for eksempel nogle af de spørgsmål, som kommer i spil, når vi snakker om, at vi ikke skal sænke valgrettsalleren, altså vil den 16-årige overhovedet være i stand til at kunne træve beslutning om noget så alvorligt som at stemme, er de selvstændig nok til det. Helt tilbage fra, at man begynder at diskutere muligheden for at få et folkestyre i Danmark, har det været et centralt spørgsmål, hvor bred valgretten skulle være, og det har været en helt central kamp i det danske demokratis historie. Historien om stemmeratten kan i høj grad betegne som en historie om, hvordan forskellige ekstuderede grupper gradvis har tilkæmpet sig retten til at blive impluderet i det demokratiske fællesskab.