 I dag skal vi tale om spørgsmålet, hvad er retorik? Der er en amerikansk teoretivet ved navn, Stanley Fess, som har kommet for skade, kunne man måske sige, at udtale, at alt ting er retorik. Det er ham, vi har her. Alt ting er retorisk, siger han. Han mener, at vores opfattelse af virkeligheden er afhængig af hvordan vi benævner den. Den er simpelthen språligt bestemt. Vores virkelighedsopfattelse og språget hænger meget nøje sammen. Der er kun, der findes kun forskellige konkurrerende språlige formuleringer af virkeligheden, som har betydning for, hvordan vi opfatter den. Nu skal man nok være varsom med så alt om fatten og udsavn som, at alt ting er et eller andet, alt ting er retorisk. Eller som man sagde i 1990'erne, alt ting er politisk. Hvis man får en gryde soppe nedover hovedet, så vil alt ting sikkert se ud som om, at det er soppe. Alt er soppe, vil man så udbryde. Men udsavnet alt ting er retorisk, forklager jeg sådan set heller ikke, hvad retorik er for noget. Oret retorik er oprindeligt udformet af platon, det har vi her. Med siden af, at han leveret 428 til cirka 348 stykker. Det er den første overlevde brug af oret, vi har. Den stammer fra platons skrifter. Oret er aflægt af et andet græsgror, nemlig oret retor, som betyder så noget i retning af en offentlig taler. En offentlig taler er en person, som i offentlighed udtrykker holdninger med betydning for almenvældet. De fremførte holdninger, altså ikke blot udtryk for private interesser, men det er holdninger, der har konsekvens for os alle sammen, angår os alle sammen. Hvis jeg i offentlighed giver udtryk for, at skatterne bør hæves i almenvældets interesser, så står jeg frem i offentligheden som en retor, der giver udtryk for en politisk holdning. For at kunne udtrykke en holdning på en så overbevisende måde, at den vinder tilslutning hos tilhørerne, så kan taleren anvende forskellige virkemidler. Man kan belægge sin ord på forskellig vis, så ledes, at tilhøreren føler sig tilskønede til at bakke op om de fremførte holdninger. Taleren skal vække tillid og fremstå som troværdig overfor sin tilhører, og man skal fremføre sin sag på tilhørendes betingelser. Ud fra det, tilhørerne opfatter som værdifuldt, det de opfatter som ansvarligt, og det de opfatter som fornuftigt. Men taleren skal også forsøge at opnå publikums kunst, publikums velvilje. I hvert fald, hvis taleren skal gøre sig håb om med sine ord, at motiveres i publikum til at handle i åregenstemmelse med de fremførte holdninger. Hvis lærer offentlig udtaler, at ryning er sadellessonhedsskadeligt, at ryning er livstrune, så kan det godt være, at folk er fulde af tillid til lærerne. Lærer virker jo også typisk troværdige, og det virker også som en fornuftig anbefaling, måske endda i åregenstemmelse med de fleste folks værdier. Men derfor er det jo ikke sikkert, at herp Pedersen føler sig tilstrækkelig motiveret til at holde op med at ryge. Det er så læns retoriske opgave, at motiver Pedersen, at udstrække en velvilje overfor Pedersen viser forståelse for hans situation. Og motiverer Pedersen på en sådan måde, at han handler i åregenstemmelse med anbefalingerne. Pedersens læge må altså komme Pedersen i møde. Spørg ind til hans situation har Pedersen for eksempel koner og børn. Og i så fall har han ikke lyst til at begynde til et længere liv, sammen med dem ved at holde op med at ryge. Så retorik beskæftiger sig altså blandt andet med at opøvelsen er denne evne til at motiverer Pedersen, at denne evne til at motiverer et publikum til at handle i åregenstemmelse med holdninger, som bliver fremført som kunstige for alminvillet. I den traditionelle, men i dag næbedæggende oversættelse er ordet retorik gengivst det gerne med udtryk som talekunst eller veltalenhed. I videre i tid dækker ordet retorik et langt videre område, hvor det at tale, vel eller udtrykke sig godt ikke er tilstrækligt. I antikken tjener retorikken også mange andre formål end bl.d. at være velformuleret. Og det skyldes af det, at behersketalen synes at have en disciplinerende indflydelse på andre menneskelige aktiviteter. Først og fremmest måske på erkendelsen, det tale har en disciplinerende indflydelse på vores erkendelsesredskab. Det tale er et redskab, vi bruger til at bestemme verden med, sætte verden på begreb, sætte ord på verden. Så i antikken, der bliver retorik et vigtigt danne og uddannelsesinstrument. Uanset om man stræber mod at blive læge, politiker eller for eksempel herfører, er retorik et centralt element i uddannelsen. Hvad angår det sidste? Så er der en lille historie. Hvis man stræber mod at blive herfører og at lede en her, sådan som Alexander den store gjorde, stræber mod at herske. Jeg også da var retorik et vigtigt element. Den unge, Alexander den store, bliver undervist af Eistoteles. Eistoteles er netop den, der har skrevet det første, større og sammenhængende værk om retorik i antikken. I dag udgør Eistoteles' retorik en hovedreparance inden for sit fældt. Som bærende element i uddannelsen og dannelsen kommer retorik gennem romernes senere forvidelingen til at lægge grunden til den humanistiske tradition, der er beskæftigere, som er videre om, hvordan mennesket organiserer sig kulturelt. Det er vi i dag mest præcist udtrykker, som humaniorer eller de humanistiske fag på universitetet. Denne tradition udspringer altså retorik. På tidspunkt begynder filosofi at dominere den humanistiske tradition, men i udgangspunktet er den i alt væsentligt retorisk bestemt. Opøvelsen af evnen til at udtrykke sig overbevisende og samtidig etisk ansvarligt, bliver grundlæggende i hele den væstlige kulturs udvikling. Efterhånden begynder man at anvende retorik indenfor andre områder end de traditionelle humanistiske, og ikke kun indenfor teologi og jure, hvor retorik har sin naturlig plads, men for eksempel også indenfor naturvidenskap, indenfor økonomi og medicin, gør retorik så gældende. Her har vi Holberg, og forståelsen af retorik som Danes instrument kender vi på dansk grund udmærket fra ham, ikke mindst fra hans skuespil Erasmus Montanus. I Erasmus Montanus vender Erasmus Berg tilbage til sin landsby efter at have læst i København, og har blevet så fint på den. Han har nemlig lært at disputere og argumentere i ovenstemmelse med den lærde retoriske tradition. Erasmus Berg har endda latiniseret sit navn til Erasmus Montanus, og vi kender altså den til synlædende logiske slutning, hvormed han gør en nille til en sten, fordi hun, ligesom en sten, jo ikke kan flyve. Holberg synes altså, at parodierer de retoriske argumenter, der forpligtede på det moderne verdenspillede fremsætter absurde påstand om, at jorden er rundt. Nå er det ved at jo ved, at den er flad. Ja, jorden er så flak, så flak som en pannekage, sier Erasmus Helvia Erasmus Montanus, tvunget til at sige i skuespillede. Men den er skeptisk overfra retorik, hvorfra stammer den. Vi hører stadigvæk i dag, for eksempel når kommentatorer krediserer politiske udtalelser, udtryk som, det er bare tom retorik eller det er ren retorik. Retorik må på et eller andet tidspunkt være fallet i undåde, og til tider bliver retorik så gar opfattet som manipulerende eller som forførende. For at forstå det, skal vi igen tilbage til antikken. Vi skal se på, hvorfor og hvordan retorik opstår. I slutningen er det 15. og 100. før vores tidsrening. Der begynder omrejsende lærer at udvikle en forståelse af sammenhængen mellem, hvad vi taler om og måde, vi taler om det. Disse omrejsende lærer kalles for sofister, og de underviser unge mænd i forskellige emner, herunder den tekniske brug af språdet, som plattern altså senere betegner som retorik. Oret sofist er afledet af det græsge over sofia, som betyder vis eller vistom, og vi kender det også for udtryk som sofistikeret, sofisteri eller sofisme. Betydningsnyancer, der antyder, at vi har noget refineret, noget avanceret at gøre, noget elegant, men også noget spidsfintligt, noget lidt kringlet måske. Så ligesom retorik er blevet et skeldt ord, er også sofist og sofisteri blevet anvendt som nedsættende udtryk. Det kunne for eksempel være om den type argumentation, Erasmus Montanus gør brug af, når han gør moren til en sten. Det her er rene sofisteri, kunne man sige. Denne nedsættende forståelse af sofismen og retorikken er i og for sig ufortjent. Det sofisterne gør opmærksom på er, at møden, vi taler på, har betydning for, hvad vi forstår ved det omtalte, og dermed også for om et synspunkt vinder tilslutning hos tilhørende. I følge denne opfattelse af språet definerer vi altså vores verden gennem vores språlige bestemtelser. For eksempel kan forskellige observanser henvise til de samme mennesker som terrorister og som frihedskæmpere. Fordi vores holdninger ikke er de samme, men tværdig mod strides mod hinanden vil vores forståelse af, hvad der er sandt også gør det. Så det er typisk for sofismen, at tale moden har betydning for forståelsen vores holdninger strides mod hinanden, og at henvise til at stride mod hinanden, og der findes ingen absolut sandhed. Sofismen tager altså udgangspunkt i, at i de fleste sammenhænger, hvor vi gør vores holdninger gældende over for hinanden, der er der ingen sandhed. Som bevægelse opstår sofismen i sammenhæng med udviklingen af demokratiske styreformer i Atene og andre græske bystater. Her har vi Akropolis i Atene og den øverste del af hele det kompleks, som er den gamle bystat i Atene. På dette tidspunkt, hvor retorikken begynder at opstå, hvor demokratiet udvikles blandt andet i Atene, der har man faktisk i flere 100 år gør brug af en form for retorik, bl.a. i forbindelse med lovprisning af guderne taler for de faldende soldater, eller ved desiderede oplæsningskonkurrenser. Al det vi måske lidt for enkelt kan kale for lejlighedstaler. Men i forbindelse med overgang fra en tyrannisk til en demokratisk styreform, er der flere forhold der skaber behov for en grundigere indsigt i, hvordan man gør sine holdninger gældende over for hinanden. Et forhold vedrører rætspraksisen, i det man med domstolen i den græske bystat er henvist til at forsvare sig selv. Man har altså ingen forsvarer, så hvis man bliver anklagede, er det en fordel at beherske den type af retorik, man gør brug af i en rætspraksis. Retorik som sådan er også meget præde af den retoriske situation i en rætssag, hvor der søges argumenteret og ført bevis for to stridende synspunkter på den samme sag. Et anden forhold har at gøre med selve den politiske beslutningsproces. Retorik bliver simpelthen det væsentligste magtinstrument, inden for bystaterne særlige form for direkte demokrati, hvor det er stor vigtighed at kunne fremføre en overbevisende velformuleret tale. Sophistisk retorik bliver altså et væsentligst element i det, vi i forlægningen af den græske antik kalder et deliberativt demokrati. Deliberativ betyder sådan noget i retning af forhandling af rådslående. Et deliberativt demokrati, det vil sige demokrati, hvor vi ude fra fælles forudsætninger og ude fra en vilje til at indgå kompromir, forhandler med hinanden med henplik på at nå frem til de mest hensæksmæssige løsninger på politiske spørgsmål. Platon. Da han forsøger at gøre sine filosofiske forstilling om, hvad sandt viden gældende, så vinder han sig kritisk mod sofisterne som domineret på det her tidspunkt. Han indvender i udgangspunktet oaf retorik kritisk vendt mod sofisternes lærer, og det er som en direkte konsekvens af Platons kritik, at oaf i mange sammenhængesiden er blevet anvendt nedsættende som udtryk for tom tale. Ligesom sofisteri er blevet udtryk for specivendige argumenter, der bevist søger at ville lede. Så Platon sætter altså sandt viden over for retorik. Platon udvikler midt og tid også det, han betragter som en mere moralsk forpligtede form for retorik, end den han mener altså, at jeg er taget hos sofisterne. Han oaffatter ikke retorik som et egentlig fag, han oaffatter det ikke som kunne eller en færdighed. Dermud oaffatter han det som retorik som en form for retledende instrument, der kan hjælpe sjælen frem til at kende sandheden, hvis retorikken anvendes korrekt. Og det gør den inden for rammerne af det, Platon kalder dialektik. Dialektik er en form for dialogisk tale af spørgsmål og svar, hvor språet anvendes i følge Platon i sandheds tjeneste i modsætning til sofisternes retoriske teknik, som han ser som en bestrebelse på med alle tilrådighed stående midler, at sejre i en vær argumentation uanset om han har ret eller ej. I tråd med Platon vinder også Eistodeles, som er Platons elev, også han vinder sig mod det, han oaffatter som ulogisk i sofisternes resonamanger. Han udvikler derfor en retorik, der søger at få en af Platons krav om sandhviden med sofisternes indsigt i effektiv talekunst. I sin retorik, det er den, vi har et billede af her i den danske oversættelse, presenterer Eistodeles en systematisk metode til at udvikle og fremføre bevisere ved hjælp af overbevisende argumenter. I det her Eistodeles forstår retorik som et enlige fag, en kunde i sin egen ret i modsætning til Platon, hvor det for Eistodeles drejer som at argumentere i de spørgsmål, hvor der ikke gives nogen energyldig sandhed. Når der gives en energyldig sandhed, er der ikke brug for retorik. Når der ikke gives nogen energyldig sandhed, er der kun sandsynligheder, og der er det, at vi får brug for retorik til at argumentere for, hvad der virker mest sandsynligt som den bedste løsning i den givende situation. Og på den baggrund bliver retorik et fag om det, vi kan blive enige om, et fag rettet mod bevisførsel og mod at udfinde de mest overbevisende momenter i en sag. Nyere retorisk forskning har gjort meget for, at nyancerer eftertidens negativ syn på sofismen. Det blandt andet blev proppræget, at sofisternes bestrebelse på at undervise idyd og dannelse udgør en væsentlig funktion i opbygning af de demokratier, der udvikledes i de græske bystater. Så hvor kritikere tidligere har været tilbøjligt til at udlægge sofisternes verdenssyn og omgang med viden som relativistisk. Ja, der vil mange i dag være mere tilbøjligt til at betragte sofismen i årenstemmelse med moderne teorier, moderne forestillinger og menneskersyn på verden og deres viden om verden, som i og for sig sociale konstruktioner. Som moderne undervisningsfag har retorik både en praktisk og en teoretisk side. Som praktisk fag handler retorik om at kommunikere strategisk og at lære at udtrykke sig effektivt og hensigtsmæssigt. Man fokuserer blandt andet, som der står her på argumentation, på appellformer, på opbygningen af teksten eller talen, på språvet, stilen og måd man fremfør den på. Som videnskabelige teori har moderne retorik med især det, at reflektere over betingelserne for samfundsdebatet at gøre, og at det er at foretage en kritisk og normativ vurdering her af. Retorik forstået som deliberation, rødslanding og praktiske spørgsmålet i det offentlige liv er centralt også for moderne demokratier. Det er det demokratiske grundprincipe bygger på forestilling om, at man træffer bedre beslutninger ud fra en rødslanding om sand, hvor man vejer forrige mod og hvor man lytter til alle synspunkter og argumentler. Rødslanding så ikke at finde frem til en sandhed, men at nå til en afklaring af en sag og en enighed om en beslutning. Det retoriske mål for rødslanding er at blive enige om de holdninger og opfattelse, da i fællesskab vurderes at være de mest hensigtsmæssige i situationen. Og hvis enighed ikke er muligt, og man med at afgøre sand primatisk eller ved afstemning, så anser man det alligevel for at bedre beslutningsgrundlag at have drøftet synspunkterne først. Så som konklusion på vores indledende spørgsmål om, hvad retorik er, så kan man altså se, at retorik dækker et meget bredt område. Ligesom politiker anvender retorik i diskussion af deres synspunkter, kan vi andre også gøre brug af retorik i alle håndesituationer. Både i praksis, når vi diskuterer vores egne holdninger og hinandens holdninger, men ikke mindst, når vi forholdes kritiske vurderende, til den måde, hvor på, for eksempel politiker fremfører deres synspunkter.