 A Barcelona durant la guerra civil, ell té un doctorat, professor de mandresa també i membre de l'Associació, memòria i història. Ha dedicat molt de la seva recerca a l'estudi de les relacions interracionals a Catalunya en la primera meitat del segle XX. En els arxius britànics, ell ja ha estudiat la documentació diplomàtica i consolar i ha elaborat un informe a IRP del que probablement hagin sentit parlar de defensa passiva antiaèria, lliçons des de Barcelona. L'informe va ser traduït al català i va ser publicat l'any 2008 per perdre la fundació Carles Pissonier. L'abril de 1938 feia poc, feia dues setmanes dels bombardejos intensos a la ciutat de Barcelona del 16 al 18. Un comentant britànic, Batarà, tenia 40 anys que havia participat a la Primera Guerra Mundial, va visitar la bessona republicana amb el suport del consell de defensa passiva del seu municipi, el municipi metropolità de Cent Pancres. A Barcelona va tenir la col·laboració de les autoritats municipals amb molt en concret de l'alcalde Ilari Salvador, que li va donar un sal conduit per poder moure's amb llibertat. I va tenir l'ajut de corresponsals de guerres britànics nord-americans i un principal diari suec. Macrovers era comendant d'inventària, de fet, havia participat a la Primera Guerra Mundial i havia estat condecorat múltiples vegades, especialment en aspectes de salvar companys ferits sota foc anemic. I era l'oficial de defensa passiva d'aquest important municipi metropolità. La visita d'un observador a Catalunya com ell era, evidentment, per estudiar els efectes dels bombardejos i les mesures que havien pres les autoritats catalanes. Això responia en primer lloc el clima prebèlic que es vivia a la ciutat britànica, la consciència que una nova guerra seria una guerra aèria. I en su lloc també, el fet que els bombardejos de mitjans de març del 38 de Barcelona eren tota una novetat. Una novetat per una ciutat oberta, una gran ciutat a l'arrere guarda. I, a més a més, també per la repercussió internacional que havia tingut aquests bombardejos de Barcelona, que ens ha explicat en Ramon Arnavat, van ser portades a la major part de la premsa internacional. Vegem una mica més en deteniment a aquestes oberrons. En primer lloc, sobre la sensació, el sentiment que es tenia a la Gran Bretanya en aquell moment. Això ha estat estudiant molt bé pel recentment, pel Brett Holman i pel Michel Hapamaki, que han posat de relleu com a ja feia anys que hi havia tota una literatura de ficció i també tot un seguit d'estudis tècnics, amb què posaven de relleu que per la Gran Bretanya el perill militar d'una nova guerra no era l'invasió, tampoc era ja el bloqueig medítim, el bloqueig econòmic, sinó que seria el que anomenaven el knockout blow, que podríem traduir com el cop de gràcia aèria. Gran Bretanya podia perdre la guerra, això, per un atac constant continuat en el temps molt intens de guerra, de guerra aèria. Aquesta preocupació, diguem-ne, en l'opinió pública britànica, evidentment no ens tenia el seu ressò en el govern anglès. I, de fet, ja des del 1924 s'havia posat en marxa un comitè de defensa aèria passiva, anomenat Air Right Precautions Committee, que el 1935 puja de rang de categoria i passa a ser un departament del Ministeri de l'Interior, del Home Office. Aquest departament, de fet, publicarà un seguit de manuals de defensa aèria passiva, un Air Right Precautions Hamburg, si no recordo malament fins a 14 números destinats al públic general, no era una publicació específica, amb una tirada de fins a mig milió d'exemplars. Per tant, sota pel públic català, ens hem de situar en una diferència fonamental, que és que a Catalunya la guerra aèria ens va venir de cop, de sobte, però a la Gran Bretanya el tema de la guerra aèria estava a la premsa, estava en la literatura de ficció, i estava, evidentment, en els plans dels autoritats tan governamentals com locals. Ara bé, hi ha un punt determinant, un punt d'inflexió, que són els bombardejos aèries a la guerra de Vicínia i a la nostra guerra civil espanyol. I justament aquests bombardejos que fan evident que no hi ha una política oficial, britànica, de defensa civil prou adequada. La segona roda que ha esmentat de la visita de Macrovers i d'altres que es manté eren aquests bàrbars d'atacs aèries del 16 al 18 de març a Barcelona. Per primera vegada es posa clarament el problema de la protecció de la població civil. Quan el comandant arriba a Barcelona, que arriba a la primera setmana d'abril, de fet la consternació internacional és encara dura, hi ha hagut més de 1.000 d'emors, s'ha atacat expressament, com ha estat explicat el centre urbà, i no pas instal·lacions que poguessin mereix el qualificatiu d'objectius militars, fins al punt de que es va dirigir aquell comitè, aquell aparís per parlar d'això dels atacs a les ciutats obertes, que s'anomenava. Hi ha la visita d'aquest comandant, Macrovers. Hi ha també la visita de l'enginyer estructural Macdots i del seu traductor, el senyor Higgs, que envia el mateix ministeri de l'Interior, ho fa amb tota l'implicació del Foreign Office, de l'ambaixo d'Espanyola a Londres, del cònsul d'Anglès a Barcelona. Però jo penso que de tot podríem dir una sèrie més de Britànics que visiten a Catalunya. Em sembla que la millor reacció de fet britànic, la més immediata i potser més coneixement de causa, era d'ajustament un corresponsal de guerra, que és el John Langdon Davis, que feia temps que coneixia Catalunya, que havia viscut des dels primers, perquè estava vivint a Barcelona, els primers bombardejos aeris fins al del mar del 38, però que a més a més, a part de ser periodista, ser corresponsal de guerra, era divulgador científic. De fet, podeu consultar i és tota una part seva molt curiosa que s'aguanyava la vida fent això. Llibres de divulgació científica de múltiples temes. Ell és el primer que publica un llibre, Anglaterra, que sona mena exactament, Air Right, The Technique of Silent Approach, High Explosive Panic, o sigui, l'etaca aèria, la tècnica de l'aproximació silenciosa, de les bombes altament explosives i el pànic. Són les tres fases que ell considera que és la nova guerra des de l'aire. És un llibre que intenta ser també una anàlisi tècnica, ho fa en calent, viatja a Londres justament per fer-ne la difusió i posa a relleu això, que el que busca aquest tipus de nova guerra és causar el caos i el pànic i acaba també avançant que l'única manera de protegir-se, efectivament, d'aquesta nova guerra aèria és soterrar-se, és ficar-se sota terra. Tornem al nostre comandant, Mac Roberts. Quan torna a Anglaterra, publica un llibre més petit que no pas el de Langdon Davies, que es titula Air P, Air Right Precoctions, Lessons from Barcelona, Lliçons de Barcelona. Ho publica a un editorial important, és comercial, eren es potisguts, i això demostra, penso jo, l'interès que tenia aquest tema pel fet de poder publicar un llibre de cara gran públic. En aquell llibre, Mac Roberts repassa tota la defensa aèria, tota la defensa passiva catalana, penso que és un bon manual d'això, de com les autoritats catalans havien desenvolupat els plans de protecció, d'avís, d'alarma, d'assistència, de rescat, de pagar els incèndies, etc. I, a més, publica un article, força-hi a més tècnic, a la revista de l'Institut de defensa passiva anti-aéria britànic. Què proposa? Què diu Mac Roberts? Mac Roberts de com hauria de ser aquesta defensa? En primer lloc, valora molt positivament tota la defensa passiva anti-aéria catalana. Creu que s'han de dubtar al Gran Bretanya, d'aquí el títol del seu llibre, les Lliçons de Barcelona. Fa servir el concepte de terrorisme massiu des de l'aire, que heu no trobat en lloc més en aquesta data. Diu que això és un terrorisme massiu des de l'aire, i ell defensa fer servir aquest concepte. Diu que si l'objectiu d'aquesta guerra aèria és terroritzar la població, fracassarà si es troba amb una defensa passiva que busqui mantenir unides les famílies sota terra i resistint aquests attacks. I sobretot acaba dient que la gran lliçó de Barcelona aquell treu és que en cap moment no s'han fet servir els casos tòxics i si les bombes explosives. I que això s'hauria de tenir molt en compte a Londres, que s'ha centrat massa en la protecció contra el gas tòxic. No hi ha una idea que hi ha altres ponents donant avançat. Faig notar un detall. Aquell llibre de Mac Roberts, el subtítola de la següent manera. Algunes indicacions, alguns consells per les autoritats locals i pel ciutadà en particular. No fa referència a les autoritats nationals, el govern britànic. Però això no ens ha d'estranyar. De fet, és un títol que podia passar amablement als ulls del govern, però tot el contingut justament el que fa és parlar de conclusions que no són aplicables pel ciutadà corrent i que difícilment ho poden ser pels diferents municipis si tenen l'oposició del govern. Recordem que el govern britànic finançava fins a 75% de les mesures de defensa passiva que prenguessin els diferents municipis britànics. I no és estrany que en aquest títol intenti no enfrontar-se a les autoritats, perquè hi ha el cas d'un omòleg seu, l'oficial de defensa passiva de Chatham, que va ser obligat a dimitir per defensar l'aprofitament dels túnels com a refugis. Això ja el mateix any 38. Per tant, Macrovers fa un llibre en un contingut que és completament oposat a la línia oficial de defensa passiva, però ho rebasteix en un subtítol amable que així ens pot evitar conflictes o, si més no, ser censurat al govern. En tot cas, tot plegat les aportacions de l'Anglomdei i de Macrovers, alimenta aquest debat tan ric que ha estat apuntat que es dona molt específicament a la Gran Bretanya sobre el tema de la protecció civil en cas de guerra hèria. Només per apuntar una miqueta, a llarg de l'any 38 havia circulat un informe del grup de científics de Cambridge contra la guerra, que era un grup de científics d'esquerra, que criticava els càlculs del govern, tant perquè no es corresponien els seus experiments com perquè consideram que hi havia una besant social i econòmica de les defenses que proposava el govern que només podia fer front a la població benestant. Circulen també uns opusques que ha dit el Partit Comunista de la Gran Bretanya, una situació de tensió política que s'incrementarà com ve a insinuat apuntat en Gabriel sobre en un moment del pacte amb el autor Ribentroff. Corre també es publica, de fet, el llibre del JBS Haldane, que també es titula ARP, per tant, defensa passivant d'ièria. Haldane és un científic de renom, llavors era membre de la partida laborista. Haldane, quan era jove, havia col·laborat amb el seu pare que també era científic en les primeres mesures britàniques contra l'antigas d'una primera guerra mundial. Havia estat viatjant per Espanya i havia viscut diferents bombardejos de ciutat de primera mà, entre elles Barcelona també, i en el seu llibre Haldane situa també el tema dels refugis antiaèri en el centre del que ha de ser una política de defensa passiva. I encara més, l'any 38, a finals d'any per això, el desembre del 38, hi ha la visita d'un enginyer estructural, el ciutad del Helsby, que és enviat pel Partit Laborista Britànic, en parlarem per què sortirà en el documental, serà l'enginyer que justament és acollit pel cap, per l'enginyer en cap de la defensa passiva de Barcelona en Ramon Pereira, que s'ha protagonista del nostre documental. Les lliçons del Helsby, quan torna a Londres, són també idèntiques a les anteriors del Macrovel, de London Davis i del Haldane, però totes maneres la línia oficial del govern britànic sembla inamovible. La preocupació segueix sent el gas, aquells manuals que us he esmentat, segueixen sent, essencialment, sobre com afrontar un atac de gas, com posar-se la mascareta del gas, com curar ferides pel gas, com evitar intoxicacions, etcètera, i no pas la bomba explosiva. La solució que es proposa de defensa passiva és també individual i no pas col·lectiva. I ho hauran intents de canviar aquesta política oficial. El mateix Helsby, a partir del 39, traurà el Ramon Pereira, un cop caigut de Catalunya, i ell ha refugiat els camps de refugiats de Sudafrança a la Gran Bretanya. Intentarà fer-se's vi el Ramon Pereira, ho veurem en el documental, per intentar canviar aquesta política, aquesta línia oficial. El director de la Policia Metropolitana, d'escola enllar, li respon que està d'acord, i concretament li diu, d'una manera o altra, hauríem d'aconseguir que tothom s'adonés de la veritat de les vostres conclusions. Però no és feina fàcil. Això ho diu el director d'escola enllar. En tot cas, ja per no allargar-m'hi, veure aquest documental tan interessant, dic quatre paraules d'en Ramon Pereira. Ramon Pereira és un jove enginyador, un jove enginyador, és un jove enginyer, un brillant enginyer. L'any 31 ha acabat la carrera amb la màxima qualificació. L'any 31 és també l'any de l'esperança de la proclamació de la república. Ell és nascut a Barcelona, el barri de Gràcia, d'una família petit borgesa, tenen una botiga de teixits, la seva mare és brotadora. Molt aviat acabar de la guerra, comença a treballar, s'ha de guanyar el sou, fa primer empatitzar encàrrecs com enginyer, i sobretot cada vegada més com a professor de matemàtiques i finalment a l'escola del treball, que seria la nostra escola política a futura. En tot cas, arriba un moment que es converteix amb el cap de la defensa passiva de Barcelona i en un treballador infatigable. Experimenta amb materials volta per tot Catalunya, intenta anar a ser dels primers a arribar en un poble, en una ciutat on hi ha hagut un bombardeig per veure quin ha estat aquest impacte. Per estudiar els projectils que no han explotat, va amb una petita càmera fotogràfica i s'infla de fer fotografies dels efectes de tota mena, també sobre les persones. La seva tasca és ingent, es comenta que no es morse, ella es morse amb un got d'aigua, de fer les fotos de la entre 38 d'elles, una persona extremament prima, fins i tot demacrada, però es passa entre la seva oficina a Barcelona i els seus viatges per tot Catalunya doncs realment té un ritme frenètic. A Lloberna el Cyril Helsby de fet, fan una amistat estreta i bé, no us en dic res més perquè penso que ara és l'hora d'agudir d'aquest documental, un documental que està molt ben fet, que va fer la Montserrat Armangou i el Ricard Bellis, ara fa 10 anys i que, a més a més, els que coneixem una miqueta la lletra petita, s'ha de ser un documental fet en molt poc temps per ser projectat el 18 de juliol del 2006, que era justament el centenari de l'esclat de la Guerra Civil Espanyola. Moltes gràcies i passem a veure la projecció.