 La jornada d'avui, de fet, l'hem organitzat en el mar d'aquest projecte, com hem dit abans, i de fet el projecte era evident que s'havia de presentar. Ho farem dos coordinadors del projecte, en Marcel Mauri i jo mateix, com he dit abans, la tercera, la Cristina Perales està malalta i no pot ser entre nosaltres, per tant, ella també hi ha participat, però no ens pot ajudar. Contextualitzaré una mica aquesta recerca, abans d'entrar-hi fons que l'explicarem, intentarem explicar el conjunt de les 150 pàgines que té, amb 20 diapositives d'aquest programa que fa uns anys ens acompanya el PowerPoint, i que moltes vegades té el perill de la simplificació, o intentarem que no sigui així en aquest cas. Deiem que contextualitzarem una mica el grup de recerca de comunicació política mitjans i democràcia n'ha escut fa molt poc, però fa temps que ja té projectes i ara és un grup que ha anat adquirint projectes, diguéssim, de diferents persones que estàvem aquí. Però el Departament de Comunicació té una certa tradició, tant el grup Unica com el grup GRP, amb temes de comunicació política, fins i tot en estudiar temes de la transició, de la transició política espanyola, i en aquest cas hi ha gent que parla de transició política catalana. Alguns dels investigadors d'aquella casa deia que en algun moment s'havia d'estudiar què passava amb el procés català. També des del punt de vista de la comunicació. I el Marcel, la Cristina i jo ens va semblar que una de les idees que podia ser interessant era estudiar el context polític internacional. I per fer-ho vam anar a buscar gent que ja estudiava aquestes coses i que hi entén molt, com el Cristó Loc, per exemple, i vam intentar buscar gent que tingués una perspectiva internacional, o fossin internacionals, mateix Crist, però per exemple la Rita Luís, que ens va ajudar a estudiar els diaris brasilers, ella és portuguesa, l'Alaria de Ibonito, que ens va fer l'anàlisi dels diaris italiens, l'Udi Tubered, que és una professora de Poitier, ens va fer l'anàlisi dels diaris francesos, perdoneu, o l'Eva Vítlat, que és una polonesa, que sap rus i que ha fet l'anàlisi dels diaris russos. Per tant, hem intentat confegir un equip d'investigació fort sampli i que hi hagués persones de diferents països que ens ajudessin a analitzar, a fer l'anàlisi d'aquests diaris internacionals. També com podem veure, i per no deixar-me ningú, també en l'equip hi ha hagut altra gent, com la Mònica Tarribas, el Ricard Gili, l'Albert Mercader, la Gemma Palà i el Guillem Suau, que estan aquí, la Rosa de les Neus Marcos, etcètera, etcètera. Per tant, aquesta és una mica la idea, però això és, diguéssim, explicar el final, perquè al principi ara en parlarem una mica amb el Marcel, va costar molt trobar la fórmula de finançament d'aquest projecte. Vam anar a veure a Força d'apartaments de la Generalitat, vam trucar a Força Portes, però ho vam fer amb una època on no hi havia diners i tothom ens va dir que sí, que teníem una bona idea, que s'havia d'estudiar. Jo crec que no només s'ha d'estudiar, diguéssim, el procés polític català, sinó que Catalunya hauria de tenir un observatori per saber què diu la premsa de coses tan importants com, per exemple, el turisme de sol i platja pot interessar, per exemple, molt la diputació de Girona per posar un exemple, o què passa amb temes econòmics d'exportació agroalimentària, que podrien interessar molt els de llei, per exemple. Tot això, jo crec que algú s'ho hauria de preguntar i probablement hauríem de fer per maneres que això sortís. Vam presentar aquest projecte i va costar molt que s'acceptés l'observatori i, per tant, vam pensar que potser havíem tirat massa a un i vam baixar una mica i vam dir, doncs només farem una recerca i, en aquest cas, és aquesta recerca que avui presentem. Bé, no m'extinguem més. Entrem a explicar-la concretament. La recerca, de fet, hem fet una cobertura informativa del procés català, del procés sobiranista, durant 5 anys, la premsa, diguéssim, internacional i amb diferents gèneres, en gèneres d'opinió, com d'informació i també d'interpretació. La idea nostra era que això es fes des d'una data clau que avui fa 7 anys, no sé si sabeu, que avui és el dia que va sortir la sentència i que va ser el dia que es va fer pública la sentència, el 27 de juny del 2010, en què s'anulava, diguéssim, bastants dels articles de l'estatut aprovat al Parlament de Catalunya i que havia estat refrandat per la població catalana i que havia guanyat per una majoria, com més sabeu. No crec que calgui contextualitzar massa, però crec que és interessant dir-ho. Aleshores, si recordeu, perquè, com abans deia el secretari del Diplocat, cada vegada la cosa va més depressa i els fets com que s'esdevenen molt ràpid, a vegades es perd la perspectiva històrica, per tant, si recordeu, aquesta sentència va anar precedida d'una gran manifestació al 10 de juliol del 2010, que va ser la primera, no la més important, però sí la primera que es considera una de les manifestacions de protesta més importants de la societat civil catalana, en, diguéssim, en desacord amb aquesta sentència del Tribunal Constitucional. Doncs bé, vam considerar que aquesta era una data clau i vam començar a fer la recerca en aquesta data fins al 27 de setembre del 2015. És a dir, hem allargat la recerca durant aquests 5 anys i ho hem fet, com us deia, a diferent premsa internacional, que és aquesta d'aquí, vam agafar i inicialment vam pensar que havíem de fer una recerca que havia d'incloure el G7 més rússia i tots els brics, és a dir, tots els països que formen part del que se'n denomina els països en desenvolupament, no? O amb força, amb unes vies de desenvolupament importants. Què ens va passar? Ens va passar que ens van donar el projecte a l'Institut d'Estudis de l'Autogovern, però exéquo amb un altre grup de recerca i, per tant, ens van reduir el pressupost. I, per tant, no vam poder fer tot allò que havíem planificat i ens vam quedar amb el G7 més rússia, però hi vam treure els diaris del Japó i dels brics, bàsicament, van fer a Brasil. Per tant, les raons pressupostàries van fer que el projecte quedés més acutat. Com podeu veure, vam analitzar dos diaris de cada un dels països, d'aquests vuit països d'estats units del Regne Unit d'Alemanya, Itàlia, França, Rússia, Canadà i Brasil. Ja els podeu veure, no cal que el reiteri. Vam considerar que havíem d'escollir, i això crec que és important, creiem que és important, no només una qüestió de tiratge, no només s'havia d'escollir el diari per una qüestió merament quantitativa, sinó des d'un punt de vista ideològic, quina era, què podia passar si analitzàvem un diari més conservador i un diari denominat més porocista? I vam fer aquesta tria. El plantejament inicial que té aquesta recerca es basa en diverses hipòtesis, que després d'algunes d'elles, al final ho explicaríem, ens han estat refutades, alguns d'elles han estat confirmades. La primera hipòtesi de treball que ens plantejava era que els conflictes tematitzats per la premsa coincideixen amb les posicions ideologies que era la dreta que tenen cadascun dels mitjans analitzats. Després també tenien com a hipòtesi que tenien la premsa estrangida, que dava alineada en l'argumentari polític del govern de l'estat espanyol i dels principals grups de l'oposició al Congrés dels Diputats, i que la visió que té la premsa internacional sobre aquest conflicte entre Catalunya i Espanya se simplifica i s'intenta homogonaritzar en aquest encaix entre Catalunya i l'estat espanyol, perquè en aquesta hipòtesi que plantejàvem, que tenien la premsa, que tenien la presència dels mitjans estranyes. A partir d'aquí, els objectius que ha perseguit aquest estudi, que una mica en Carles ja els explicava, es centren en... Bàsicament en conèixer quina presència i repercussió té la política catalana a escala internacional. Si vés veritat que aquest projecte està basat en aquests cinc anys, és el del de juliol, del 28 de juny del 2010, fins a les eleccions del 27 de setembre del 2015, és cert com explicaven Carles que ens agradaria es posar les llums llargues, i, per tant, que no només fos amb aquesta qüestió, que és evident que és la que té més presència en aquests darrers anys pel que fa a Catalunya en els bitllets internacionals, sinó que el que seria interessant és poder fer aquest monitoratge del que s'explica de Catalunya, del que s'explica de Barcelona, al reu del món, a través de les principals capçaleres. En tot cas, aquí sí que, evidentment, aquesta recerca estava centrada en aquest objectiu de la presència i repercussió de la política catalana a escala internacional. Intentant veure qui en tenen, en quins marcs informatius, en quines temàtiques, en quins arguments es construeix, en el que ha de ser, un aspecte de la política catalana, i en què es relaciona amb aquests relats sobre allò que has devingut a Catalunya en aquests darrers anys, i també detectar semblances, variations i tendència en el tractament informatiu que sofrereix en cadascun d'aquests països, o a través dels bitllets que s'han estudiat en cadascun d'aquests països. Per tant, també ens ha interessat veure, i en aquest sentit hi ha algunes conclusions que són rellevants, en quina mesura És diferent tant per l'eix dreta esquerra depenent del mitjà de comunicació, com explicava en Carles, en cadascun dels països s'han agafat dos mitjans de comunicació, intentant que expliquessin les diverses ideologies o que reflectissin aquest és ideològic dreta esquerra en cadascun d'aquests països, però per altra banda també ens hem d'entrar a veure en quins països, quins temes al lloc que ha succedit a Catalunya, que ha tingut més o menys rellevància depenent dels diversos factors, de proximitat, o d'altres factors que poden accedir d'aquesta major presència o menor presència de la temàtica catalana. Per portar termini aquesta recerca, com deiem abans, ens ho hem plantejat des d'una perspectiva que ens ajudés a interpretar, a veure, sobretot, els marcs. I, aleshores, la metodologia que ens permitia fer això era la del frame, frame analysis, framing analysis, i vam intentar fer anàlisi dels diferents frames genèrics i frames específics, no ara no ens aturarem a explicar-ho tot, la memòria que té 150 pàgines, a partir del dia que la lliurem, que és divendres, serà pública, crec jo, i, aleshores, si algú hagués d'entrar-se, t'ho farem. També vam fer anàlisi de fons i actors, és a dir, quines fons utilitzaven els periodistes, o utilitzen els periodistes internacionals per informar-se, i quins actors, diguéssim, són rellevants o són citats en les seves cròniques. I després també vam fer una mica d'anàlisi del discurs, és a dir, no només vam fer... No només vam interpretar els marcs a partir dels quals s'informa, sinó també vam aprofundir una mica en l'anàlisi de cada una de les cròniques, especialment en els articles d'opinió. I després vam fer recerca etnogràfica, que creiem que és interessant. Moltes vegades, des de la comunicació, des de l'àmbit de la comunicació, fem recerques en les quals estudiem un discurs i ens perdem, diguéssim, només en l'estudi del contingut d'aquell discurs, però en canvi, aquell article o aquella crònica o aquella peça informativa de televisió ha estat elaborada en un context que, si no entrevistem el seu autor, difícilment podrem conèixer. Aleshores ens va semblar interessant fer diferents entrevistes en profunditat, quatre corresponsals estrangers que tenen, diguéssim, la finalitat de cobrir la informació al conjunt d'Espanya i, per tant, també tot el contenciós polític entre Catalunya i Espanya. Aquesta va ser una feina que ens ha donat un bon resultat que ha fet en Cristóloc i que crec que ens ajudarà, com veureu, a interpretar algunes dades que són interessants i que hem posat també en les conclusions. Bé, això són els diferents esdeveniments analitzats. Nosaltres hem intentat escollir els principals esdeveniments durant aquests cinc anys, no tot el que sortia era útil, i, per tant, creiem que hi havia momentums, hi havia alguns dies assenyalats, en els quals havíem de fer una especial èmfasi a l'hora d'analitzar. Veu, ho teniu aquí, no ens estendrem per no ser pesats, però la idea era que havíem de fer cates, havíem de fer una tria de tot el que era els esdeveniments més importants i la cobertura d'aquests esdeveniments per part de la premsa internacional. Venem els resultats. Jo us en diré alguns, el Marcel, els altres. En total, s'han analitzat més de 300 peces periodístiques, i aquestes peces, com podeu veure, tenen un reflex molt quantitatiu. Això és molt simple, és bàsicament perquè amb una imatge es pugui observar com són els diaris italians, els francesos i alguns anglesos, els que destinen més recursos o tenen més interès pel que és el conflicte polític entre Catalunya i Espanya. De fet, el que més és el Correr de la Cera, el segon és el Diari de l'Efigaro, i el de Gàrdia és el tercer diari, diguéssim, que més cobertura, però si esteixo això, només és una dada quantitativa, que no diu res més que hi dediquen allò espai en els seus mitjans de comunicació. I com podeu veure també, els diaris canadans i els diaris russos són els que menys interès tenen pel tema català. També algun de Brasilè, que podrien estar situats en una línia intermitja, i sorpren si us hi fixeu una dada, que és la de la Washington Post, que durant aquests 5 anys només ha dedicat 9 peces durant aquest període estudiat, 9 peces al cas que ens ocupa. Sí, mirem aquestes... dels temes, de les cates que hem fet de cadascun dels moments en aquests 6 anys analitzats, el que podem veure és una primera conclusió que abans, en Carles, l'avançava, que és que allò que realment pren més rellevància no són tant les manifestacions, sinó aquells actes institucionalitzats, o sigui, les eleccions, que és també la consulta del 2014. De fet, i això també ho veiem, s'ha vist a l'hora de fer aquesta entrevista en profunditat, els propers corresponsals expliquen que, més enllà de la primera manifestació, en aquest cas, el 2012, de l'11 de setembre, a partir d'aquí, la resta de manifestacions ja s'han vist com un element repetitiu, que aporta poc valor informatiu, i que, per tant, no hi ha res de rellevant, res de novedors, que permeti als mitjans de comunicació poder-se explicar. En canvi, és evident, segons aquesta visió, i també segons les dades que veiem, que aquells processos electorals, tant el 2012 com el 2014 com el 2015, les dues eleccions i la consulta popular del 9 de novembre, doncs aquests sí que són aquells elements que susciten major interès, perquè evidentment comporten, en el cas del 9 de novembre, un element que era novedors, en el cas dels eleccions, un resultat que, evidentment, són contrastables, i, a partir d'aquí, se'n poden extreure conclusions, no tant, com dèiem, amb les manifestacions, més enllà de la primera que es va realitzar. Pel que fa a les fonts que s'han utilitzat, majoritàriament veiem que ha estat el món acadèmic, sobretot els professors de ciències polítiques, de dret i d'economia, aquells que han estat utilitzats com a fonts principals, i que han estat utilitzats per part dels mitjans de comunicació interaccionals. També els mitjans de comunicació, també paridistes, sobretot dels diaris del país i del mundo, han estat els principals actors o fonts, en el cas de consultats per aquests mitjans interaccionals, de l'hora de elaborar les seves peces, i, en tercera posició, els sectors financers. En canvi, això contrasta, no, això corrobora el que estàvem dient, que els actors de la societat civil catalana ja siguin independentistes o no independentistes, que han propiciat les diverses mobilitzacions, han tingut una presència amb la premsa internacional molt escassa, pel que fa a ser tinguda en compte com a fonts. Si us sembla, passem a les conclusions, algunes de les quals ja les hem avançat, algunes d'elles i altres us les anem explicant. Per una qüestió, segurament, de proximitat, el que trobem és que són els diaris europeus, els italians, el Regne Unit, Alemanya i França, els que més cobertura han destinat en el procés polític català d'aquests últims anys, en concret, els italians, com el Corriere, l'Anglès de Gàrdia, l'Efigaroi, la Monts, els francesos, com explicava amb aquell grafic caravell, són aquells que han donat una cobertura més amplia que allò que s'ha succeït de Catalunya o que s'ha succeït de Catalunya en aquests darrers anys. Com deia mare, quan més institucional és del fet que succeix, més atenció mediàtica per part d'aquests mitjans té, i quan menys institucional és o quan més repetitiu, com en el cas de les manifestacions, reben un tracte que ha anat de major a menó clarament, ha estat un tracte més interès en les primeres manifestacions, allò que va sorprendre, que parli inesperat, però a partir d'aquí, aquest grau d'interès pel que fa allò que estava succeït, organitzat des de l'Associat Civil, ha tingut una relevància menys important. Això li agrada també amb una conclusió que explicarem més endavant, que en aquest sentit ha estat un procés que, si haguéssim de definir a grans trets, tot i que ha anat variant en els darrers anys, que és un escenari de la majoria de persones. I si hi hagués una visió internacional, en molts casos, d'una certa instrumentalització per part d'alguns actors polítics catalans, que la premsa internacional ha vingut a dir que tant les mobilitzacions al carrer com el procés polític en general, s'ha utilitzat per part de la classe política catalana, per tal de justificar alguns moviments polítics, dels moviments polítics fins a desparlar d'oportunisme. En aquesta línia hi ha una dada també pel que fa aquesta atenció que explicava el Marcel, que és que moltes vegades la percepció, fins i tot en algun moment en els membres de l'equip, quan treiem aquesta conclusió ens sorprenia, perquè la percepció en l'imaginari col·lectiu català és que les manifestacions de l'11 de setembre, i això jo crec que hi contribueixen molts digitals, sobretot els mitjans digitals catalans, o millor dit, editats o fets des de Barcelona, diguéssim donen com si pràcticament no es parlés de res més en la premsa internacional que aquella manifestació. Una mica la percepció és que es fan peces des d'alguns mitjans dient que la cobertura internacional de la manifestació de l'11 de setembre ha estat seguida arreu del món com si pràcticament no es publiqués res més. Aquest estudi ens ha permès veure que això no és així, és a dir, que si es publiquen fotografies, com abans explicava el secretari del Diplocat, però que es publiquen les fotografies a la pàgina web i poca cosa més. És, diguéssim, cridener des del punt de vista de la imatge, veure centenars de milers de persones al carrer amb banderes i amb tof estiu, però això no passa d'aquí, té una repercussió bastant limitada. El que veiem que segurament és un èxit d'aquest relat internacional que s'ha fet des de Catalunya o del sobiranisme català, és evident que la premsa internacional veu allò que succeit els darrers anys com un conflicte, un encadrament de conflicte, que està centralitzat entre un xoc entre el govern de l'estat espanyol i el govern de Catalunya i sobretot representat a través de dues figures, com la Mariano Rajoy i l'Artur Mas. És cert que la imatge internacional, que és el que va fer el president de l'Expresident de la Generalitat, és la majoria de quals més ho hagués fet el president de l'expresident. Si més no, l'hem pogut recollir en aquest estudi pel que fa a la imatge del president de l'Expresident Artur Mas. En aquest sentit no és excessivament positiva, són pocs els mitjans que remarquen una imatge positiva del president de l'Expresident de la Generalitat. I en aquest cas, a més aviat, El que ha passat és que la situació de crisi econòmica ha estat molt clara. La situació de crisi econòmica va matisant en els darrers anys, però és cert que si més no, aquesta imatge és molt clara. Un segon element important, un segon encuadrament que presenten els mitjans, és el de la situació econòmica. La TESI vindria a ser defensada per a la majoria de mitjans, i que preocupa més a més a la majoria de mitjans, i això és el que explica el moviment polític que es produeix a Catalunya en els darrers anys. Per tant, conflicta i crisi econòmica són els dos elements, els dos encuadraments que trobem de forma... de forma preminent en la majoria de mitjans. A la vegada també el que trobem és que... la majoria de mitjans internacionals, si ve indiquen que allò que pretén fer el Govern de la Generalitat de Catalunya, els partits polítics independentistes i, en aquest sentit, la ciutadania que es mobilitza és il·legal, a la vegada diuen que és legítim. Això són dos elements que trobem repetits. Per tant, hi ha una combinació entre la necessitat d'estatents o de seguir una legalitat, en aquest cas, que és necessària per a les jocs i a les eleccions. Hi ha d'haver una lliçada, una lliçada marcada per les llis espanyoles, però a la vegada es deixa molt clar que el voler votar aquesta defensa al dret a decidir és legítima i que, per tant, queda donar alguna resposta. En aquest sentit, els diaris italiens, els dors americans, també els anglesos, avala molt aquesta tesi d'una forma bastant hostil per part de la premsa d'Alemanya. Veiem abans que les fonts, de fet això ja ho hem dit una mica, per tant, aniré una mica de pressa, que els experts, sobretot, diguem-ne, professors universitaris, són les principals fonts que utilitzen els corresponsals internacionals per informar. I després també s'utilitzen molt testimonis en les cròniques de mitjans de comunicació, especialment de quatre mitjans de comunicació, especialment dos, que són el mundo i el país, i en tercer lloc surt la vanguardia i alguna vegada, alguna vegada en una posició, més o menys empatada, l'ABCI, el Periódico de Catalunya. De manera que aquestes serien les fonts que més s'utilitzen, i en una tercera posició es dona molt, molt, molt a veu, sobretot per part dels rotatius alemanys, d'aquells més preocupats per l'economia a especialistes en economia, que no necessàriament són professors universitaris, se'ls presenta com a especialistes en economia, i moltes vegades són persones que treballen, diguéssim, empreses de qualificació. Per tant, són presentats com a especialistes en economia, però no entrarien dintre del que seria aquesta categoria que hem fet de professors universitaris. La majoria de corresponsals, també, el que podríem dir, és que això sobretot surten les entrevistes, que consideren l'atenció dedicada al procés català com a més intensa si hi ha més conflicte entre Catalunya i Espanya. Intensifiquen aquesta cobertura en funció del conflicte. Això que pot semblar una evidència creiem que és important també, perquè d'alguna manera això fa que des de les dues parts hi hagi probablement aquesta paraula, sonarà molt grandiloquent, però crec que és important, com una certa pressió ambiental. Hi ha una certa pressió, cap als corresponsals, per intentar posicionar el seu relat. Sí, bàsicament és el que estava explicant, encara, que en aquesta entrevista que s'han fet els corresponsals, és mateix que ho expliquen, que els dos governs en el català com l'Espanyol intenten posicionar el seu missatge, en general es considera com una situació de normalitat, no és un element que es vegi com a negatius, sinó que es reconeix aquesta tasca dels dos governs per tal d'explicar-se, per tal de fer arribar aquest relat en els corresponsals internacionals, una mica en la línia que ens ens explicava abans. També ho avançàvem abans, ho explicàvem, que això, en aquest enquadrament de conflicte que s'utilitza per explicar allò que ha succedit a Catalunya, que és el que s'utilitza a Catalunya aquests darrers anys, trobem que els actors que surten més rellevants, els que tenen més presència, són els catalans i Catalunya, els col·lectius independentistes, el president de la Generalitat Artur Mas i, finalment, el govern d'Espanya. És cert que trobem també, i això és molt pròpia dels mitjans de comunicació, una necessitat d'homogenitzar els discursos o els actors, perdó, a banda i banda. Per tant, en aquest enquadrament de conflicte vindria a ser que hi ha una oposició que es presenta com gairebé un ànima a Espanya pel que fa a quin tracte o el que s'ha de fer davant de allò que està succedint a Catalunya i el mateix passa amb el cas català des de Catalunya, o la mirada que es té de la premsa internacional cap allò que succesa a Catalunya, tant perquè, evidentment, el govern de la Generalitat ha de ser el que s'ha de fer. El que s'ha de fer és donar suport a aquestes polítiques. També hi ha aquesta mirada bastant transversal o bastant homogènia sobre quina és la mirada, la posició dominant que hi ha en aquest cas a Catalunya. Com deia abans, o com explicàvem, aquí trobem que tenim diversos companys i diversos conflictes que se sobreposen o que actuen entre sí, per una banda, els actors independentistes més al president de Generalitat, per una banda, contra el govern espanyol i Mariano Rajoy, això se situa en aquest àmbit de conflicte. A la vegada, també, la majoria de mitjans internacionals, el que destaquen és una posició de responsabilitat que, sobretot, centralitzen en les dues figures dels dos líders polítics, com Mariano Rajoy i Artur Mas. I, en aquest sentit, també se situa la Unió Europea en un paper de roda mediador que, de fet, no acaba d'exercir, però sí que els mitjans internacionals situen la Unió Europea com aquella institució que cada fe és mediar en aquest conflicte. Aquesta posició és bastant onànima. A la majoria de mitjans, menys els mitjans alemanys, que clarament indiquen que la Unió Europea no només no ha de posicionar-se en aquest raó de mediador, sinó que ha de prendre un punt de partida, una posició que ha de ser, clarament, contrària allò que està succeint a Catalunya, o la reivindicacions que està fent el poble català, en tot cas, les institucions catalanes, i una majoria de ciutadania mobilitzada. I això té molt a veure amb aquesta altra conclusió, que és la repercussió econòmica que es considera que pot tenir, tant a Espanya com també a Europa, una possible independència de Catalunya, que és vista com una amenaça econòmica i política per la Unió Europea, com una inestabilitat, com un fet que pot provocar una inestabilitat en els mercats, i també, clarament, un com un mal de cap, tot el procés polític es veu com un mal de cap, tant per l'estat espanyol com per la Unió Europea. Aquesta és una mica la mirada general que tenen els mitjans de comunicació. Per tant, si bé és cert que la idea que el procés polític català és una qüestió moguda per una situació de crisi econòmica, això es veu més al principi i va desapareixent, sí que les conseqüències que pot tenir la situació econòmica, a part de les conseqüències que pot tenir el procés polític per a Espanya i per a Europa, des d'un punt de vista econòmic, és el que aquest sentit és vist de forma negativa per la majoria de mitjans internacionals. Deixeu-me dir aquí també que fins i tot en algun mitjà internacional, abans no ho hem explicat, i això va desapareixent molt, però sí com el factor econòmic és molt important, en algun cas, la qüestió etnicista, com apuntava abans d'Albert Roio, també apareix. Molt concreta i, a més a més, gens generalitzada, però sí que cerca el factor etnic, doncs també és present en alguna crònica, sobretot entre el 2010 i el 2012, i després aquest factor desapareix completament. També dic que la majoria de rotatius identifiquen el president de la Generalitat, Artur Mas, com el qui seria el responsable d'aquesta dissonància entre Espanya i Catalunya, i, sobretot, això ho hem dit abans, ho deia abans al Marcel, incideixen molt en la idea que és un oportunista, sobretot els tres primers anys, des del 2010 fins al 2013, és un oportunista perquè, bàsicament, intenta, diguéssim, tapar les seves... podríem dir, carencies polítiques les assenyalen molt concretament, sobretot en l'àmbit econòmic, per el tema de les retallades, etcètera, amb la proposta sobiranista. Aquesta idea va prenent forma als tres primers anys i a mesura que va passant el temps, aquesta idea, aquesta dissonància, és menys present en els rotatius internacionals, sobretot el 2014 i el 2015, però, si m'ho permeteu per dir-ho d'alguna manera, que ens entenguem tots, no s'enfíen. Entre moltes cometes diríem que no s'enfíen de l'aposta sobiranista que fa l'expresident de la Generalitat d'Artur Mas. Una de les idees també interessants de l'estudi i anem acabant és que els diaris britànics legitimen els seus representants polítics perquè també consideren bona la proposta de consens en el procés independentista escossès, és a dir, d'alguna manera, en algunes de les cròniques dels diaris britànics, el que es veu especialment és que volen fer aquest efecte mirall, veieu com nosaltres sí que ho sabem fer i la proposta és una proposta negociada, és el que s'hauria de fer en el cas català. Això lliga amb el que abans comentava el Marcel d'aquesta aposta d'alguns països, sobretot nord-americans, anglèsos, també italiens i francesos, això és un procés que s'ha d'acabar democràticament votant que la gent ho decideixi i els britànics ens marquen el camí. Nosaltres ho hem resoldre d'aquesta manera. Això és l'última de les conclusions que volíem presentar, que és que aquest contenció entre Espanya i Catalunya, com apresenta els mitjans interaccionals, es veu com un conflicte sense solució per part de les dues parts enfrontades, en aquest cas per part dels actors govern espanyol, govern de Generalitat, Artur Mas, Mariano Rajoy. Un conflicte en el qual es veu de forma legítima, com dèiem abans, que la ciutadania de Catalunya es pugui expressar i, per tant, pugui votar en un referèndum, i on també de forma majoritària es coincideix amb la mala estratègia del govern del Partit Popular i de Mariano Rajoy, que és un líder que ha de ser un president de l'Estat espanyol i que ha de ser un govern i un president de l'Estat espanyol, intransigent, i, així com deia ara que la ciutadania de Catalunya s'ha de veure legitimada, que no sigui legal, al fet de poder votar, en canvi, a Mariano Rajoy en general, s'hi dona una manca de legitimitat i que no es pot fer una cosa de la seva. I que no es pot fer una cosa de la seva. I que no es pot fer una cosa de la seva. No volontat de diàleg amb la Generalitat. Aquestes són les principals conclusions que surten d'aquest estudi. Com explicava en Carles, són conclusions que per una banda segurament demostren. Com explicava el Berroyo, a partir del 2012 es nota bastant en algunes d'aquestes cròniques, que es van fer que no s'hagi de fer. No s'ha de fer. S'ha de fer una exercició de diplomàcia civil que fa el govern de la Generalitat de Catalunya i les institucions catalanes. Tot i que a la vegada hi ha una imatge, tant del govern català, com d'artormàs, que no acaba de adequar-se a lloc que des de la diplomàcia catalana es volia transmetre, que es va corregint al llarg del temps, però sí que el que no s'acaba de veure en cap cas, el darrere, el darrere, és que a la segona vegada el govern català es pot fer una llei de pressa, on s'impulsa tot aquest procés polític, la mirada internacional... Aquesta visió no la recull d'aquesta manera, en canvi, si que recull aquesta legitimitat de la ciutadania, de poder votar, però que no lliga amb una legalitat que des de la majoria de mitjans internacionals i el dret a vot a través d'un referèndum a no ser que sigui acordat entre les parts. Tot això, com podeu veure, continua. Nosaltres vam fer aquest estudi des del 2010 fins al 2015, però el 2016 i el 2017 creiem que hauria de continuar. De fet, és probable que així sigui si acabem de aconseguir convenis i aconseguir el dret a vot. És el que es necessita per fer una recerca d'aquest tipus. Creiem que, d'alguna manera, els esdeveniments que hi ha que estan succeint, cada dia ens donen exemples de com la premsa internacional tracta d'alguna manera aquest procés i que seria convenient que es continuï amb el dret a vot. I, a més, el dret a vot és el dret a vot. Seria convenient que es continuï estudiant. Insisteixo, ja no només des d'aquesta perspectiva o no només des de la voluntat que sigui un element per poder conèixer què passa amb el procés català, sinó que creiem que té molt de sentit pel que dèiem abans, amb aquesta idea de l'observatori de mitjans. Creiem que Catalunya hauria de tenir alguna manera de conèixer, de poder saber, de tenir gairebé un termòmetre, de com la premsa internacional tracta el tema del turisme a la ciutat de Barcelona, que és un tema que avui s'està discutint molt, és un tema que tenim a la Sfera Pública i que, a més a més, genera un gran debat i hauríem de saber què està passant, perquè crec que aquesta idea, aquest coneixement, ens permetria, en un futur, o en un present, depèn, poder prendre decisions i poder planificar polítiques públiques d'una manera com a mínim pot ser un element més o un indicador més per prendre decisions a l'hora de planificar polítiques públiques. De manera que nosaltres intentarem allargar el 16 i el 17 aquest estudi, si, finalment, aconseguim els diners, i creiem que aquest observatori de mitjans podria ser, en un futur, no sé si trobarem la manera, no, Marcial, de poder tenir una radiografia més àmplia, no només del tema sociopolític, sinó també, insisteixo, temes culturals, de temes econòmics, etcètera, etcètera. De manera que l'interès, l'interès per part nostre hi és, creiem que també ha de ser d'interès per l'àmbit de la diplomàcia pública, no només del diplomat, entenc jo que també podria ser, perquè no d'interès de la diplomàcia espanyola, i, d'alguna manera, la idea d'intentar buscar aquesta mena de sinèrgies públic, fins i tot, público-privades, per tirar endavant aquesta mena d'estudis, nosaltres la tenim, no sé si la acabarem de trobar. Jo voldria acabar, només, amb un conjunt d'agraïments a totes les persones que han fet possible, diguéssim, aquest estudi, però abans de les persones que abans hi eren, també voldria agrair molt especialment una persona que ens ha hagut d'aguantar durant tot aquest temps, que és la Ana Maria Haile, de l'Institut d'Estudis de l'Auto-Govern, que no l'hem citat abans, i crec que ens ha hagut, diguéssim, des del primer moment, ajudar a entendre tot el procés administratiu i tot el procés de com fer despesa, de com podíem encabir aquest projecte en què seria les normes que són molt estrictes de l'Institut d'Estudis de l'Auto-Govern. I agrair-li amb ella la paciència que ha arribat a tenir dels centenars o desenes de correus electrònics i desenes de trucades que ha rebut per part meva o per part d'altres membres de l'equip. Bé, això és tot. Si ens voleu fer preguntes, estem oberts a que ens les feu, i estarem encantats de respondre-les. El legitimen, per dir-ho d'alguna manera, però li veuen aquesta basant de fora de la legalitat, en no sé si més una cosa que l'altra o tan legítim com i legal. No sé si podríem establir una mena de si ho poséssim a la balança. I la segona pregunta, ja sé que no ha format part del vostre estudi, però no sé si podeu tenir una intuïció de quin posicionament pot haver-hi en respecte al referèndum de l'1 d'octubre. Normalment, el que explicava, moltes vegades des d'aquí s'ha intentat agafar la premsa internacional a les fàrres o de la Diada, o els fàrres o de... No sé si ara potser tindran un posicionament més contra el referèndum de l'1 d'octubre i des d'aquí es deixarà d'agafar aquest port de veu internacional. Sobre la primera qüestió plantejada, de fet, a què fa? Que hi ha un equilibri, no sé si ho veu igual, però és un equilibri entre una banda d'identificar que allò que es demana és il·legal, però que a la vegada és legítim fer-ho i, en alguns casos, també exercir-ho. Això també dependerà de cada mitjà. Però aquest sentit, la principal idea defensada és aquesta, que és il·legal, però és legítim. A partir d'aquí, el que reclama sempre és aquesta necessitat de diàleg que no es veu, que no es troba, i que, per tant, fa molt difícil que es pugui arribar en aquesta voluntat per part de la posició de la majoria de mitjans interaccionals, que és que es pugui arribar a un referèndum que sigui acordat. Per tant, la idea seria que hi ha una val cap a aquesta voluntat de la majoria de la ciutadania de Catalunya per poder votar, però que el que és òptim és que això es desenvolupi en un marc de diàleg i en un marc de legalitat. La majoria de cròniques, diguéssim, sobretot d'opinió, diuen que la única manera és aquesta que deia el Marcel, que hi hagi un acord, i sobretot surt molt, constantment, surt la idea aquesta del referèndum. És a dir, que només votant es pot solucionar això. És a dir, que hi ha aquesta legitimitat és fonamentalment capa el que podríem dir, el referèndum o com vulguem posar-li el nom. Però, en tot cas, que sigui un element de decisió democràtica dels catalans. Aquesta és una idea que és recorrent. Hi ha diaris, també, generalitzar sempre és dolent. Hi ha diaris que més i diaris que menys. Per exemple, quan parlàvem del frame d'aquest marc que donen el tema econòmic, doncs els alemans, amb això, són molt persistents. El frame econòmic, per ells, és molt important. En canvi, els anglo-saxons posen molt més el focus en l'aspecte del referèndum o de la decisió que sigui deliberativa per part de la ciutadania. I la segona pregunta, del referèndum de l'1 d'octubre, com que estem en un àmbit acadèmic, això de fer conjectures és difícil i, per tant, no sé si el Marcel s'atrevirà més que això, però diria que ens movem més o menys en aquesta línia, perquè si bé és cert que no fem una anàlisi sistemàtica de com hem fet amb l'estudi, sí que, en recerca, quan tens una malaltia, en aquest cas, la nostra és estudiar una mica la premsa internacional i així, aquesta malaltia fa que vagis mirant diaris i que et vagis interessant perquè diu la premsa internacional, en aquest cas, sobre això que hem estudiat. De fet, aquesta setmana mateix em tinc l'exemple de l'editorial del New York Times, que ens deixa clar una mica la postura d'aquest rotatiu, però també reafirma aquesta idea que anunciaven fa una estona de la legitimitat d'acabar aquest contenciós amb una consulta democràtica que sigui un referèndum, que sigui un referèndum, bàsicament. Sí, endavant. La següent pregunta. De les conclusions que heu exposat de l'anàlisi de les publicacions o dels articles, de les notícies que es publicen a diaris, els diaris que heu comentat, aquestes conclusions generals són extrapolables a la visió que tenen els corresponsals dels diaris estrangers aquí a Catalunya. És a dir, jo he vist que el projecte de recerca també us heu entrevistat amb corresponsals de diaris estrangers o de prets estrangers aquí a Catalunya. La meva preocupació és el fet que estiguin, és a dir, aquesta situació de proximitat geogràfica o de proximitat en el conflit o en el procés polític que es viu, fa que la seva visió sigui diferent o les conclusions podíem dir que heu dit a vegades que es veu un oportunisme del president Artur Mas o el basant econòmic, etcètera, el de la crisi, etcètera, etcètera. És el mateix, ho hem de fer alguna modulació respecte d'aquests corresponsals que són més propers del procés polític. A veure, és... És complicat respondre pel següent. Ara ho intentaré contextualitzar-ho. Els corresponsals dels mitjans estrangers viuen fonamentalment a Madrid, en la seva majoria. Això els fa que siguin pròxims el cas català, però no tant, diguéssim, perquè viuen molt de... en moltes fonts, diem-ne, d'una de les dues parts en conflicte, no?, és a dir. El govern, diguéssim, de l'estat el tenen molt més proper que el govern de la Generalitat. També és cert que el govern de la Generalitat, segons expliquen ells, fa una política ha fet en el passat, sobretot, ara no ho sabem tant, perquè aquests últims anys ja hem dit que no hem estudiat i els vam entrevistar el 2014-2015, va fer una política molt productiva per intentar explicar-se. I, per tant, sí que és veritat que, teòricament, fins i tot nosaltres plantejaven les hipòtesis, és a dir, hi hauria una mirada molt propera el que passa a Espanya. Com que són en la seva majoria molt bons professionals, doncs el que fan és un acostament a les dues parts i jo diria, no sé si podríem dir-ho d'aquesta manera, que és una separació tan contundent, però jo diria que són força aquànims en el tractament, en el que serien les peces informatives. Una altra cosa és en l'anàlisi i en l'opinió, que no només la fan aquests corresponsals, sinó també la fan editorialistes, altres persones que estan en torno del rotatiu i que coneixen molt bé el cas català o Espanya en general. Aleshores, aquí sí que la cosa canvia una mica. Més preguntes? Hola, hi ha una decisió que ha deu haver estat difícil, suposo que és la selecció dels diaris del Regne Unit, perquè de seguida crida l'atenció a una absència. Vosaltres heu explicat el criteri que heu seguit i, d'acord amb el criteri que heu seguit, s'entén la selecció que ho heu fet, però amb aquesta decisió deixeu sempre en peu la necessitat de que ho pregunti. No podiu haver fet una excepció, això és el posteriori, per tant, no té gaire importància. Però és clar, el diari que queda fora és un dels diaris que ha seguit d'una manera més intensa, més qualitativa, més interessant tots aquests anys. Aleshores, no sé si heu considerat, suposo que sí, i estaria bé que ho expliquessiu, el que sí pot haver perdut amb l'absència d'aquest diari, si és que sí pot haver perdut alguna cosa, no? O si heu fet fins i tot l'hi pot, és jo l'exploració de pensar que tot i exclorelo els resultats no serien massa diferents. No l'heu impactat, però m'agrada que em facis aquesta pregunta. He dit el nom del diari i no l'he dit, al final no l'he dit. És la faré o ser el timing. Hi ha un problema que és que és molt prosaic, és un tema de finançament. Inicialment, això és molt important. Jo crec que a vegades sembla que fer estudis d'aquests, i tu ja ho m'ho saps molt bé, sigui una cosa de cridar quatre persones i la gent al seu temps normalment no el dedica a estudiar diaris estrangers, i aleshores el que hem volgut fer és pagar a tothom i intentar fer-ho bé, o al màxim de bé possible. Aleshores, això ens ha portat a fer retallades. I una d'elles ha estat que de tots els països analitzàvem tres diaris, del Ringna Unit analitzàvem al final de Xaltimes, i vam haver de passar a dos. I també, com he dit abans, d'alguns països la traducció se'ns disparava i com que vam rebre el finançament exèclu, ens va reduir el 50%, i aleshores vam pactar a un institut d'estudis de l'autogovern, doncs que, clar, la feina no la reduiríem el 50%, perquè, si no, no hauria tingut sentit, però sí que vam treure un 30% del que nosaltres havíem dit que faríem, que seria, per exemple, analitzar, que jo crec que seria molt interessant, també saber què diuen els diaris japonèsos o xinesos sobre aquest tema. I l'altra part és aquesta, doncs que hi va haver alguns diaris significatius que no els vam poder analitzar, per bé que és veritat que seria molt interessant conèixer-ho, no m'atreviria a dir que canviés molt els resultats. Les conclusions no m'atreviria a dir que tinguessin un gran canvi, però sí que és veritat que aquest marc econòmic, al Financial Times ens hagués ajudat molt més a conèixer-nos, si realment és així. De fet, hem tingut la perspectiva dels dos diaris alemanys, que sobretot han posat l'emfasi en això, segurament el que ens hem deixat del Regne Unit també ho hauria fet. No sé si vols afegir alguna cosa. Totes, eh? Sí que vam analitzar The Times. I vam fer The Times i The Guardian, precisament. I... Lefty. No, Lefty no. Vam fer The Times. Lefty. D'acord. En Castell Times, que per tant en el mateix grup, és la mitat de l'informació que produïa The Guardian. O sigui... M'agradaria que estàs demanant pel Lefty Jaume, que el The Times, que podria ser una altra alternativa, ens va demostrar que produïa la mitat de l'informació de The Guardian. Jo us volia fer una pregunta de tipus, en respecte als resultats, que probablement a la tarda amb els corresponsals pugui tenir un altre... un complement de resposta. I és que, clar, vosaltres heu analitzat moments d'importància periodística intrínseca, unes eleccions, unes diades, no són informativament obvis. Llavors, heu pogut, no sé si amb aquestes retallades que esteu dient s'ha pogut fer, si en els interregnes entre aquests esdeveniments, heu pogut fer alguna cata, alguna prova de dir, el tema aquest del procés, aquesta transició catalana que dieu, desapareix, i només apareix quan hi ha una... Quan són intensicament informatius, o també va sent present, perquè això, si no, si podeu continuar la recerca, es treueu fins i tot, potser seria interessant veure la presència somorta en els dies de cada dia en les èpoques normals. Teniu algun indici d'això, a més del que ens puguin dir la tarda als corresponsals, d'haver-hi ells, quan proposen temes, els hi accepten o no, els seus diaris? Sí. Realment és molt important això que dius, Joan, perquè vam fer-ho. I inicialment el que vam fer va ser recollir tota la mostra, a partir d'una cerca de paraules claus, i ens va donar una mostra no molt més significativa de la que hem fet. És a dir, gairebé és insignificant, podríem dir, aquest període d'interregnes que tu deies. És a dir, desapareix del mapa, per entendre'ns, el cas català, fora d'aquests dies que nosaltres hem analitzat específicament, la resposta és no. Però la seva presència és molt rellevant, la resposta també és no. És a dir, hi ha molt poca... podríem dir, molt poques informacions, sobretot són opinions, sobretot són opinions o anàlisis, durant els períodes que no hem analitzat. De manera que no és rellevant per la recerca, però sí que és interessant conèixer-ho, i probablement, de fet, en la informe, en la recerca completa, ho diem, que no és... És interessant d'analitzar-ho, per saber-ho, perdó, és interessant de quantificar-ho, no tant d'analitzar-ho, perquè no ens canviaria massa les conclusions de l'estudi. Per això que dic, perquè quantitativament és molt poc rellevant. No hi ha més qüestions, no? Si us sembla, fem un... Fem un... estava previst que féssim una pausa ara. Tenim... em sembla una mica de... Més-més anem molt puntuals, eh? Són dos quarts de 12, i a dos quarts de 12 vam decidir que faríem el coffee break. El fem ara, i a les 12 tindrem la conferència del Hackathonal, que... que... que porta per nom a Catalunya, sinfron Caledonia, a la premsa Escocesa, i que, d'alguna manera, crec que serà un... Creiem que serà una bona manera, també, de mirallar-nos, aquella idea que parlàvem abans, de com la premsa... britànica també ha tractat el cas català, crec que el Hiuq ens donarà moltes pistes d'aquesta... d'aquesta idea. Per tant, si us sembla, continuem xerrant mentre fem el cafè, i així reposem una mica de tanta xerrera. Gràcies.