 רוכים הבאים לארוץ ה-YouTube שלי, השם שלי דניאל רוסל, וזה סרטון השני שעשיתי על עכשיו בספת העברית. רציתי לשתף היום קצת על איך זה היה לגדול כיהודי באירלנד. זה משהו שהרבה ישראלים סרקרינים לגביו, אז חשבתי לחלוק כמה מילים. נולדתי בדובלן בשנת אלף שמיות שמוני בתשע. ועד שעליתי ארצה בשנת אלפיים חמיש עשרה, חייתי באירלנד רוב חיי הווגרים. למרות שנולדתי בדובלן, גרתי בקורק. קורק היא העיר השנייה בגודלה באירלנד, והיא ממוקמת בדורום המדינה. האוכלוזיה היהודית באירלנד מאוד מיות קטנה. על פי הנותונים האחרונים בשנת 2023, חיים במדינה כולה כי אלפיים שוומיות יהודים בלבד, אז פחות משלוש שלפים בסך הכל. חשוב לציין, המספרים האלה הם עבור הריפובליקה של אירלנד, ואינם כוללים את סבון אירלנד, שיחלק מברטניה. רוב היהודים ברפובליקה של אירלנד חיים בדובלן. היא שם התשתית יהודית בסיסית כמו ביתכנסת אוכל קשר ובית ספר יהודי. בקורק היה ביתכנסת עד 2016, אז נשחר בשל מחסור במספרים. הסבא שלי פרד רוסל זיכרונו לברכה, ניהלת ביתכנסת עד לסכיר אותו. המשפחה שלי הגיעה לירלנד מליטה. סבא רבה שלי זיכרונו לברכה, היה המתגר. מוזר לי לחשוב שרק כמה מאות שנים מיוחר יותר, אני חוזר על חוויה תעלייה בישראל. למה הם בחרום באירלנד מכל המלינות בעולם, אני לא ממש בטוח? יש הגדה שהם ירדו מספירה בקורקי, זה נשמע כמו New York, והם לא דיברונגליט. אם זה נכון לא לא, אני לא בטוח, אבל אני שמעתי את הציפור הזה הרבה פעמים. לגדול כי יהודי בקורק, הייתה חוויה מוזרה. לא היה לי חבר יהודי אחד. בבית הזה אפר שבו למדתי, אם יותר מ-6 מיות תלמידים, הייתי יהודי היחיד, לפחות עד שידעתי. תקסי הדת בבית הכנסת בקורק, נערכו בדרך לל בחגים. ולמשך זמן, מה בשבת אחד בכל חודש. הגשת מניין לטפילות, הייתה קשה ביותר ובעיה מתמדת. בסך הכל אני אהבתי לגדול בארלנד. זה היה עד שביקרתי בישראל, לפעם ראשונה, והתחלתי לתחבר יותר ויותר לרעיון של הציונות. מנוקוד הזו ואלך, כשהייתי בין 16, מצאתי את חיים בארלנד כי יהודי יותר ויותר לא נוכים. יהודים עירים רבים יגידו לכם שאין אנטישמיות בארלנד. אני כאן כידא לומר שזה שקר מגוחך. משפחתי ואני קיבלנו שיחוד טלפון אנונמיות מהיימות ומלאיות צינה. מאורי לאנגלית בבית הספר נהג להשתולל על כך שיהודים גזלו את האדמה מיה פלסטיניים והיו אנשים חמדנים. איך זה קשור ללימוד האנגלית אני עדיין לא בטוח. אז גם אם זה לא היה בפנים שלך כל הזמן, אנטישמיות קיימת בחברת העירית. לייחר שנסיתי לישראל, חזרתי בתשובה. ותחלתי לשמור קשרות ולשתודל לשמור שבת. אבל בקורק שמירת שבת פירושיה להיות לבד במשך 24 שעות. לא כיף ולא ממלץ. בינתיים אם הייתי רוצה לתחתנים יהודי, לא היו אפסיות. אז התחלתי לחשוב במקומות שונים לחיות בהם. אני גרתי בלונדון במשך כמעט שנה. אבל גליתי שבאופן מוזר אני מצאתי את הרעיון של מגורים בחלק יהודים עושים של העיר כחוויית גם מוזרה. אז גליתי שאני לא אהבתי לחיות בלי קהילה יהודית בכלל וגם לא אהבתי לחיות בקהילה יהודית בצפוסות. הרעיון היחיד שקסם לי היה לחיות במדינה שבה לחיות יהודי או לחיות חבר הגיל בחברה אינם עקרונות מתנגשים. ויש רק מדינה אחת בעולם שיכול לעמוד בקריטיון הזה וזה מדינת ישראל. בשנת 2015 עליתי לירושלים. עליתי לארץ לבד בלי המשפחה אין לי משפחה קרובה בישראל אבל רבים מאיתנו העולויים חדשים, ככה החיים פשוט. הלאה הייתה ועדיין היא קשה. אבל עדיין אני לא הצטערתי עליה לרגע. ובבדי לא עכשיו כשהחברה שלנו עובדת כל כך קשה כדי להתאחד ולשים בסד את חילוקי הדיות. יש את הקושי ללמוד עבריץ, הקושי למסוא עבודה טובה ללא רשת יש לי גם את תחושת בושה שהבריץ שלי לא טובה מספיק או בגלל שלא שירדתי בצבא. כל הדברים האלה היא בבת אחד ובכל הזמן. יותר מזה, זה אומר לחיות עם זוכות מורכבת שיחסים מעט אנשים חוקים. האויונות מאירלנד לישראל לא מפסיקה להציב אותי. ישראלים רבים שאני פוגש, מוניינים ללמוד ממני הרבה דברים על אירלנד. אבל אני לא יכול להזדהות עם מדינה שיש בה רק שינה וביקורת למדינה שבאתי לחיות בא ולעהוב ישראל. בזמן שגרתי בישראל אני פגשתי מעט מאוד יהודים אירים. במיוחד אלה מתחת לגיל 70. האוכלוזיה קטנה ביותר. כמו שישראלים אוהבים לומר, זהו, אבל רגע. הרשו לי לזרוק דבר אחד אחרון. המשימה החשובה ביותר בחיי תהיה להביא ילדים שאין להם את זכות האתנית הסותרת הזו. שלא מכירים את בדידות והבידוד של לגדול כליהודי היחיד בבית הספר. ומי לא צריך לבוא את ההתבגרות במדינה שנדמה שהיא באמת סונת את ישראל. אני יודע שלגדול בישראל יש כמה טרגים. אבל העובדה שלא צריך לעבור את הדברים האלה היא יתרון גדול שאני חושב שהבישראלים לא מעריכים מספיק. תודה רבה על ההקשבה. הרוץ הזה ברובו באנגלית, אבל אני עובד על כמה סרטונים פה ושם בעפרית. הירשם כמינוי אם רצונך לקבל יותר.