 El meu nom és Domènech Martínez, tinc 65 anys i, en altres coses, formo part de l'Associació d'Espressos Polítics del Franquisme. Per tant, si la meva trajectòria, la meva experiència pot ser d'utilitat, doncs estic encantat de poder participar en aquestes memòries. Però al 1660 hi havia una generació nova que va dir, escolta, que s'ha de revelar i no es volia recingar. I això, efectivament, volia dir assumir una sèrie de riscos, però també entendre que per canviar les coses calia implicar-se. Quan es va constituir l'Associació d'Espressos Polítics del Franquisme és una manera de posar en valor, de cara a les noves generacions, la importància de la lluita per la llibertat, la lluita per la democràcia, la lluita per els valors democràtics que, efectivament, en aquest moment estan amenaçats. I, per tant, jo sempre dic que la dictadura va durar, efectivament, des del 39 fins al 77, que hi van haver, com a mínim, les primeres eleccions. Això es podia allargar fins al 78 o 79. Jo he nascut a Terrassa. A Terrassa, l'any 1989, per tant, eren anys molt complicats, però era una ciutat, eminentment, industrial, molt associada, efectivament, a la indústria tèxtil. El meu paisatge de la infància, evidentment, era això, el fum, el toc de pitu de les fàbriques, la gent que treballava, el meu pare i la meva mare, que venien del Maria, eren emigrants del Maria, van començar i van treballar amb el tèxtil fins que van tancar les fàbriques als anys 70. Per tant, jo vivia en un barri on, evidentment, la immensa majoria eren castellano parlants, eren endelussos, eren gallecs, eren... Jo fins que no vaig començar a treballar als 14 anys, no vaig passar, diguéssim, la barrera de la gent que també vaig descobrir que, efectivament, es parlava del català, fins als 14 anys. Per tant, això ja era el meu paisatge social, era aquest. El meu avi pater va morir a la presó de Valladolid, el van detenir quan va acabar la guerra, perquè era republicà, i va morir el mateix any que Miguel Randiz. Després veig descobrir, efectivament, que, a més a més, que el règim aforcelleva molta gent i ejecutava molta gent a les persones, va matar molta gent per les condicions que hi havia a les persones. El meu avi, com podies una persona de 60 i pic d'anys que era fort i tal va morir, doncs, efectivament com el mateix Miguel Randiz, que les condicions eren molt dolentes i els deixava morir. El meu pare se'n va anar a morotar i tot això he descobert més tard. Quan tenia 17 anys se'n va anar voluntari amb una cosa que ell m'explicava, que es deia les milícies antifascistes, obreres i campesines d'almeria. Què em pensava que s'ho inventava, això? Després veig descobrir que jo existia, i se'n va anar. 17 anys voluntari va estar, bueno, doncs, efectivament, a Murcia, a Los Alcáceres, i puc anar a Los Alcáceres, que era un dels camps d'aviació republicà que va quedar fins al Fidel, a la República fins al final. I després, quan ja estaven desesperats a l'exèrcit republicà, el va enviar amb una línia de defensa que hi havia a la Serra de Javalambri, a Terol, fins que va acabar la guerra. Ell m'explicava que va acabar la guerra, abans que acabés la guerra ja estaven derrotats, i van estar en un camp de pressoners a Rubíelos de Mora, fins que, efectivament, el van va tornar al seu poble. Ell recorda que el dia que torna al seu poble era el mateix dia que la nit que ells havien emportat el seu pare cap a Valladolid, que ja no va tornar a veure. Aquests 17 anys jo els hi recuperam més tard. Per tant, és a dir, jo formo part d'una gent que forma part d'una ciutat industrial com esta Rasa, i que l'any 1966 ja estava participant en grups progressistes de gent antifranquista, i vaig anar a la manifestació del 1er de maig del 1966, que es va fer a les planes, recordo tota la vida, perquè va ser una gran concentració de més de 1.000 persones. Allà vaig conèixer l'Àngel Rosses, l'Augustí Prats, que eren dirigents de comissions obreres importants, i al tornar d'aquella celebració al 1er de maig a les planes, cal dir, faig un petit parèntesis, que ja m'havien posat a prova i m'havien fet anar amb una manifestació al Pasís de Gràcia el dia 30 d'abril, el dia abans, un grup de gent de Terrassa, una manifestació al Pasís de Gràcia per la llibertat de tinguuts que hi havia a la via, a la lletana, eren una de les múltiples manifestacions que hi havia, que eren petites manifestacions, això que ara tanta gent que escriu, que corria davant dels grisos, no era veritat, eren molt poquets, i jo recordo el 30 d'abril, corrent, quan tenia, jo, efectivament, tenia 17 anys, corrent davant dels grisos els sals, aquells que es feien, eren poquets i es van estimar, però era el perjudi del primer demà, i després a l'any 66 vaig ingressar, i em van avalar tres persones, això ho explico amb alguns papers que he portat per aquí, perquè pot semblar una pel·lícula del Candel, o una novel·la del Candel, però no és veritat, les persones que em van avalar per ingressar en aquesta organització eren el Pecas, el Gispa i el Sèrio, eren, en fin, la manera que teníem d'identificar amb aquestes persones, i em van tenir a prova, efectivament, tres mesos, perquè és una persona unista, que no, i em van demanar d'entrar d'ingressar amb una organització progressista que em van dir que era el Pesuc, a Tarassa. L'Enller Falcón té un llibre magnífic, preciós, que es diu Asaltar-los-Tielos, que va escriure a Jesús, ara no recordo el nom, però Asaltar-los-Tielos, que és preciós, preciós, perquè explica la seva relació amb el Ramon i Cajal, i després tot el seu itinerari, que és una història fantàstica, no sé, ell explica en aquell llibre que l'any 62, el Partit Comunista d'Espanya i el Suc, van considerar que les formes d'organitzar els combatents, contra la dictadura, a través d'unes formes tan rides com les que tenia la estructura del partit, no era fàcil per connectar amb la gent jove. I després es va dir, escolta, hem de crear una cosa que sigui la Junta de Comunistes, la Unió de Junts Comunistes d'Espanya o la Junta de Comunistes Cèrcoles de Junts Comunistes de Catalunya. A Tarassa, doncs jo vaig formar part, que ho havia sent, dels primers cèrcles de la Junta de Comunistes que hi havia, i la veritat és que immediatament vam posar en marxa una cosa que era un club de juventut, es troba un club de juventut, es feia ball i a més a més es feien algunes xerrades. El club aquest li vam posar un nom, que es deia el club J.G. Únicament els iniciats sabien que J.G. era les inicials de Julián Grimau. Julián Grimau era un dirigent comunista que van assassinar als 63. De cara en fora, això mira, un club de la juventut és gran, la juventut no sé què, però, efectivament, era un club que estava dirigit per la Junta de Comunista. Vam arribar a tenir molta gent, molta gent vol dir, participava en cada diumenge més de 100 persones. Això volia dir que era una manera nova d'intentar agrupar a la gent jove, que evidentment estaves fixada, no tota, però la gent més conscient, sobretot pel sistema social, el sistema d'explotació, i també perfectament la pròpia dictadura. Estem parlant de la 66, 67, 68, i en aquells anys, a més a més, coincideix que a Terrassa hi ha una gran mobilització. I l'autèntic dirigent era el Cipèano García, que tenia una capacitat de convicció extraordinària, i feia una cosa extraordinària també, que era el primer acte, era posar els diners que havíem nosaltres recollit a les fàbriques per constituir una mena de caixa de resistència a la gent que estava en vaga, la gent que estava a la presó, i la caixa de resistència de les vagues obreres i tal. Per tant, era una escola fantàstica de la pròpia joventut comunista, i també, evidentment, per fer una cosa molt important, que Terrassa va tenir, la joventut comunista Terrassa va ser una organització potent, i també comissions obreres. El capità general de l'any 1915, deia Pérez Vinyeta, i ja va dir qui enganxi a les manifestacions del primer de maig el s'aplicaré la llei de la Jurisdicció Militar. Bueno, jo vaig tenir la mala sort de que, efectivament, el primer de maig de 1969 em va detenir la Guàrdia Civil, que va arribar ja, efectivament, a cops de fussell, i ens va dissoldre, a les famílies senceres, i, efectivament, em van portar a la caserna de la Guàrdia Civil, cal dir que, efectivament, això era cap al migdia, i a la tarda ja es va convocar una manifestació Terrassa amb una plaça, que li diem, i li diem la plaça Roja, perquè és una plaça on s'han fet moltes manifestacions, i jo recordo que jo estava manillat, allà, havíem, bueno, hostiat una miqueta a la caserna de la Guàrdia Civil, i deia com els propis Guàrdies Civil, quan tenien d'anar a la manifestació aquesta, dissoldre-la, passaven, es ficaven un club de Cunyaco, i sortien, és una manera d'estimular-se. Va quedar gravat aquesta imatge. Tot el que ja van detindre quatre persones més, ens van portar, efectivament, a la presó de Terrassa, a l'any demà es van portar al govern militar, que era la ramble de... que hi és, la ramble de... de Barcelona, les rambles, i del govern militar van passar a la model. El 1 de maig del 1969 hi havia molta gent a la presó de model de Barcelona. Havien caigut les juventus comunistes als batxillers, que vaig compartir cel amb ells els comitès de batxillers de Barcelona el dia 30 d'abril, hi havia gent que havia caigut en moltes lluites de l'entorn, per dir-vos que a la galeria de Menors, on jo estava, de la model de Barcelona, eren probablement 60 o 70 militants entre junts comunistes i altres grups, trusquistes, anarquistes, etc. Era molt important. Tot el que aquest és l'episodi del 1969, que, efectivament, jo estava sota lliuris d'icció militar fins que es va inhibir en favor del top. I, efectivament, aquí hi ha una cosa important. El top... comença a operar el Tribunal de Públic, és un tribunal que es crea justament perquè els Consells de Guerra era una cosa molt bèstia, després d'haver passat fins a l'any 63, el que estava succeint, i anem a per d'usificar una miqueta la repressió, li direm Tribunal de Públic, i el Tribunal de Públic, com explica molt bé el Jiménez Villarejo, va estar vigent fins a l'any 77 i molta d'aquesta gent que va estar dictant sentències, després són els que han copat els càrrecs de les institucions, de la justícia, durant molts anys, de les 50.000 persones que d'una u altra manera van estar involucrades amb els diferents processos. Jo vaig fer una de la estadística que sortia, el 50% era gent que no tenia... 50%, no arribava a 30 anys. Tinc per aquí escrit amb alguns papers. Vol dir que era, efectivament, una gent molt jove que s'estava implicant amb la lluita democràtica en aquests anys. Cap als anys 69 es va decidir, per part del Comitè d'Ecutiu del Suc, d'accelerar la Constitució del Quira, el Comitè Nacional de la Juventud Comunista de Catalunya. És a dir, hi havia grups de la Juventud Comunista Terrassa, hi havia grups de la Juventud Comunista Balona, a Barcelona, el Tarragona, Reus, Lleida, amb els que es pujarien s'havien connectat. Jo recordo, havia agafat la persona que feia l'acompanyament de tot això. Era el Josep Serredell, un romà. Jo recordo la ruta que feia i vaig sortir a Terrassa, agafava una persona de Sabadell, venia a Barcelona, agafava el romà, ens anàvem a Badalona, a casa de l'Alfredo Mestoia, i ja feien les reunions del que era el núcle operatiu de preparar una cosa que era la Constitució del Comitè Nacional de la Juventud Comunista de Catalunya. No, us deia que seguint aquest fil cronològic vam constituir el Comitè Nacional de la Juventud Comunista, el juliol del 1970, i això ja era, jo crec que també, una prova de madurez per part del suqui del Comitè Ejecutiu de crear això. Escolta, per primera vegada no es fa la Constitució d'un organisme de direcció a fora. Es trien a França a fer-ho, sinó que ho fem a l'interior. Això vam fer amb el Vallès Occidental, en una casa d'uns militants, i, efectivament, després de moltes mesures de seguretat, vam començar la reunió a la nit i la vam acabar el dematí. O sigui que era tota la nit tancats amb una casa. I ja va sortir un comitè ejecutiu i va sortir un secretari general. I em van escollir en a mi el secretari general, perquè, bueno, formava part de l'organització aquesta que, en aquell moment, suposo que era una de les més dinàmiques. Estem parlant del 70. El 70 era, evidentment, un moment, també, de la transició. Les coses estan canviant, però les coses encara són molt dures i encara hi ha gent que s'incorpora. Nosaltres teníem gent organitzada del 70 i del 75, gent organitzada de 15, 16 i 17 anys, que, cuidado, no era cap faribilitat, com s'ha dit després. Era gent que, efectivament, estava esposada que la torturessin, que les fotessin a la pressió, que perdés la feina, que perdés, efectivament, la seva carrera universitària. Tot això era un risc, però, en tot i així, la gent s'implicava. No eren molts, eh? Nosaltres, la llei documentista, vam tenir... Bé, doncs vam arribar a arreplegar en tot aquest d'això. Doncs unes 3.000 persones, eh? 3.000 persones organitzades en aquella època no era qualsevol cosa, però tampoc era una gran cosa massiva. Jo treballava i militava. Teníem aquesta doble vida i això era molt complicat, de cara a la família, de cara als meus pares, que els meus pares encara que havien tingut aquesta experiència, patien moltíssim, moltíssim, perquè sabien, efectivament, implicar políticament les conseqüències que podia tenir, i, a més a més, a la feina tenia sempre d'inventar-te coses. De tal manera que això jo ho vaig mantenir fins a l'any 75. L'any 75 recordo que el Gregorio Loparremundo em diuen, dius, escolta, de dir que jo que es deia professionalment a la política, professionalment, i, per tant, es ha canviat de vida. Perquè, clar, això ara... Bueno, i ho vaig fer, jo treballava en una empresa que en aquella època, però sempre ho recordo, però, clar, la política ara està molt denostada. Jo, amb una empresa, i després de passar uns anys amb una empresa de tèxtil, o sigui, ha anat acumulant, efectivament, coneixements i algun cert estatus, no és que guanyés una gran fortuna, però guanyava 35.000 passetes, i per ser professional del partit, volia guanyar 12.000 passetes. És així. I no tenies ni seguretat social, ni tenies la paga extra de vacances i tal. I això era el sou que cobraven els professionals del suc. A l'any 73, per una cosa, que és la ejecució del pujàptic. És clar, vull dir que qualsevol... No era implicar-se en política, volia dir coses com aquestes. I hi vien els cibajos, hi vien caigudes, i caigudes terribles. Bé, molta gent quedava castigada tota la vida. Per forçar el que es deia en aquell moment, la sortida de la superfície, calia fer un acte de força important a Madrid. I venia a dir-ho, a aquesta conferència, la quarta conferència de la Unió de Junts Documentaris d'Espanya la farem a Madrid a l'any 1976. Per tant, preparem les coses per fer aquesta conferència de la Junta de Comunistes d'Espanya al 1976 a Madrid. Convoquem 200 delegats. En aquell moment era la setmana Santa del 1976. I ja s'havia anunciat que es faria el Congrés de l'UGT. No s'havia tolerat, però ja s'estava fent. De fet, la Socialdemocràcia Alemana ja estava donant molt suport que coses d'aquestes dos es poguessin fer. Nosaltres... Fins i tot teníem els delegats de Catalunya allà, però teníem també informació de que la policia, la brigada política social, estava d'ara de la nostra i que ens atendrien a tots. I la direcció de la Junta de Comunistes d'Espanya vam decidir que no podíem fer la conferència a Madrid i que deien la gent que es disolguessin. Es van dir, escolteu, marxar cada cop al seu territori i ja ho tornarem a fer més endavant. Nosaltres vam tenir la mala sort que sortint d'un sopar ens van detenir, la brigada política social, un control de rutina, però vam veure... van identificar i hi havia dos persones, tres persones de Madrid, una persona de Galícia, una persona de Andalusia, una persona de València, una persona de Aragó, una persona de Catalunya i vam veure a mi que els antecedents van dir això és la direcció de la Unió de Junts Comunistes d'Espanya. Com això era el 17 d'abril, esteu preparant les mobilitzacions del 1 de maig? Sí, sí, estem preparant les mobilitzacions del 1 de maig. En aquell moment, ja hi havia, ja havia mort el Franco, l'abril de 1976, hi havia el Govern de l'Àries Navarro, hi havia un ministre de governació, de l'Interior, que es deia Sr. Fraga Giribarne. El Fraga Giribarne sabia que nosaltres s'ha entrat de la Junta de Comunistes, però ens va aplicar la llei antiterrorista, es van portar a la Direcció General de Seguretat i, efectivament, ens van... ens van... ens van portar a sol i es van, efectivament, apallir-se, primer, perquè volíem, efectivament, en noms. I, a mi segona, bueno, això, aplicava la llei antiterrorista alguna cosa teníem de treure. I la mala sort que entre uns papers que sortien, doncs, sortia el meu telèfon, una associada que m'havien donat diners per comprar una màquina d'imprimia a Catalunya, que era cert, nosaltres de Catalunya teníem un parell de propaganda molt potent, com a Junto Comunista, molt potent i, bueno, la policia em va dir, escolta, mira, això, les coses com són, ja quan portaven cinc dies apallizant-nos, doncs, no saben que vosaltres no sou terroristes, però tenim les ordres que us han de treure el que sigui i, escolta, tu t'han de treure la màquina d'imprimia i, per tant, tipòsits com tipòsits, doncs, això treurà. Evidentment, van ser dies i moments molt complicats, ens han dit que, bueno, intentava jo donar missatge, escolta, no sé fins a quan aguantaré, però, en ton, intenteu treure el que teniu, gràcies a la mobilització que hi va haver, en fin, la meva dona, que se'n van a Madrid, hi ha dirigents, hi ha advocats, en la Cristina Almeida, i altres advocats, el Javier Saoquillo, es van mobilitzar i no van arribar a esgotar els 15 dies, sinó que abans, els 9 dies, a mi un dia, el dematí, em venen a buscar a les 12, dius que no és normal, perquè t'estan apallissant tota la nit i et deixen respirar fins a això, i a les 12 que passa d'an, veig que m'agafen i em comencen a posar a pomada per tot el cos, em posen a posar un paper d'aquests que es feia servir de... clar, vosaltres som molt joves, no hi ha un escut, encara. Abans, quan paper finet per fer còpies, amb màquines d'escriure, sí, paper de ceba per tot el cos, estava totalment amuretat, i al final en diuen, no, no és que... en fi, hi ha un jutge que us ha reclamat i ara us teniu de portar les aleses, però teniu de dir que tenim la teva dona aquí. Si dius a baix el forenci o ensenyes tot això, diuen veia diferent tot el que he de fer. I jo, clar, era una persona, una certa responsabilitat. M'havien dit sempre que, efectivament, el que tenia de denunciar el forenci era que tenia ferides. Bueno, estava tan afectat que, efectivament, m'ho vaig creure. I veiu quan el forenci ha dit, no, no vull ensenyar res. Però, evidentment, quan vaig arribar a les aleses, la Cristina almeida sí que ja em va fer treure la samarreta i va veure que estava tot el cos amuretat. En aquella època no es feien fotografies, no tinc cap d'això, però, efectivament, ho vaig passar malament, ho vaig passar malament. Després poden fer un parèntesi i és el tema, perquè clar, això era amb 8 persones que han estat detingudes i tenia aquí una petita publicació que expliquen tot això, perquè això va tenir conseqüències molt severes per a algunes persones. Una de les persones estava embarassada. Aquesta persona va perdre la criatura posteriorment. I, efectivament, va tenir de refegir la seva vida. El seu marit es va sugirar. Vull dir que són aspectes que després intentes. La lluita continua i t'has de distanciar, però hi ha gent que encara això ho té molt difícil d'empassar. Vam estar a la pressa de Caravangel. A Caravangel van tenir notícies que, efectivament, l'àrea Esnavarro ha substituït pel Suárez, una persona nova. Va la pena dir que a Caravangel el Juan Antonio Bardem, que era director, també estava a la presó, perquè hi hem detingut una sèrie de gent de justícia democràtica. Perdó, la Junta Democràtica de Madrid hi ha gent com el Ramon Tamámez, com el Juan Antonio Bardem, altres noms, Enrique Coriel, i vam coincidir tots en la mateixa galeria. Vam coincidir amb gent que ja estava detinguda, com Lucio Lobato, que eren gent extraordinària, i nosaltres vam estar fins que el 15 de juny, amb una amnistia que decreta el Suárez, vam sortir el 15. Però l'any 76 vam viure en una intensitat tremenda, tremenda, perquè ens vam detenir a Madrid amb aquesta preparació de la Quarta Conferència, passem per Caravangel, tots els nostres testimonis estan aquí escrites. I a la sortida, el primer que fem, jo recordo que el primer que vaig és que arribo a Terrassa, part de que ja m'estaven esperant 300 persones i tal, i em diuen el diumenge has de venir amb una reunió del Comitè Nacional de la Junta Democràtica, a casa meva, era així, la política. I ja vam anar amb una trobada de la Junta Comunista de Catalunya, que tenia de saludar i no sé què, i l'Orper Reimundo, que tenia de sortir a la superfície. I el primer que faig quan tornem a Madrid és una persona de València i jo, anem al Ministeri de l'Interior a demanar, fer legalment la Quarta Conferència a Madrid. I, escolta, legalment ho demanem, eh? Ens diuen que no, que no és possible, doncs l'organitzarem i legalment a Catalunya. L'organitzem aquí. I vam portar 200 delegats, la vam fer a Sant Menat, a Sant Menat i l'acte públic el vam fer a l'església de la nostra senyora Montserrat del Guinardó. Per tant, això va ser a l'octubre de 1976, d'legats de tot arreu. Ens van convidar una cosa que era la Federació Mundial de la Junta Democràtica, que era un muntatge que tenien els països socialistes a nivell de joventuts, però em van convidar, efectivament, amb una... a explicar la situació que hi havia a Espanya, a la seu que estava a Budapest. I a Budapest, bueno, vaig fer l'espitx típic, que era, en fi, no, que estava succeint a Espanya. Era aquell moment, era important, el recolçament solidari a la lluita per la llibertat i la democràcia en el nostre país. Bueno, aquests són els episodis més rellevant. Un altre fet que em va marcar molt extraordinàriament, doncs era, efectivament, el gener del 1977, això que es diu, no, per culpa d'aquí, bueno, aquesta transició, la dictablanda, no, no. Aquí va ser una transició molt dura, molt extraordinàriament dura. El gener, el 24 de gener de 1977, recordarem, estàvem nosaltres reunits a Madrid, en un piset que teníem i amb unes condicions molt precàries, i era quan ens avisen que hi ha hagut, efectivament, un atentat gravíssim a totxar. I que ens estàvem perseguint, i que no sabíem el que estava passant a Madrid. I, bueno, efectivament, me cal que us expliqui, això està documentat, demanar a la gran manifestació, tremenda en defensa, d'un fin dels advocats, i, efectivament, un dels advocats que nosaltres teníem com a defensors era el Javier Sauquillo. Era el Javier Sauquillo, qui és la germana de la Paca Sauquillo. Clar, totes aquestes coses marquen, marquen. I després, efectivament, venen les primeres eleccions democràtiques l'any 1977, segurament, en totes les insuficiencies, però que ja era un canvi extraordinari. A mi em va permetre, en aquest terreny, de participar, efectivament, mitjans d'Andalusia, Castella, Estúries, fin, que per mi va ser una experiència magnífica, a Aragó, a València, a Catalunya. Les eleccions del 77 i del 79 vam aconseguir un nivell de representacions comunistes importants. Les seleccions del 1979 el suc va tenir uns resultats electorals municipals extraordinaris. Cal dir que el 1977, el meu poble Terrassa, el 1977, el partit més votat va ser el suc, el partit més votat. No vol dir que tinc la major sota, però el més votat va ser el suc. Això ja volia dir alguna cosa, el primer a les eleccions. Per tant, a les eleccions municipals van tenir uns grans resultats i a les eleccions del Parlament de Catalunya el 1980 també hi van tenir 24 diputats. Era un gran partit. Després, efectivament, hi van haver les divisions internes el que ja s'estava configurant a nivell mundial. Jo sempre explico una anècdota, que no és una anècdota, és una cosa significativa. Quan nosaltres estàvem preparant tot això ja sabeu que hi havia un gran atac contra el que es deia l'eurocomunisme per part dels païsoristes. En sentit que això de l'eurocomunisme és una desviació del comunisme ortodox i no podia ser i també un actitud sectària respecte a altra gent en aquí, qualificar-los, no sé què, ja sabeu que hi havia una guerra interna molt forta entre l'eninistes, prossoviètics, eurocomunistes, etcètera. Em va permetre tornar a la vida civil i després d'aquesta experiència, com a girem d'aquesta empresa editorial afortunadament vaig estar en contacte amb una empresa que ens editava coses que estàvem buscant després gent per anar a muntar una empresa a la Xina i vaig acabar dos anys a la Xina amb una empresa amicta, però jo dic que soc una afortunat i vaig estar dos anys aquí, treballant amb aquesta empresa amicta i coneixent també altres realitats. Això era l'any 87, justament quan el Deng Xiaoping havia començat la política, aquesta de l'opertura de la Xina, i vaig viure detienament i sort que vaig viure, tinc dos mil fotos de detienament, si alguna vegada us interessa, l'estic, perquè hi anava totes les manifestacions, fins i tot el dia 18, el detienament va ser la matança, va ser el 4 de juny, el 18 de maig encara em van demanar un article de treball i jo que era molt optimista, em pensava que el món es podia canviar, i vaig fer un article que deia Vegina és una festa, i efectivament la gent de manera festiva anava, jo anava totes les manifestacions a la pressa de detienament, molt festives, fins i tot la pròpia joventut comunista manifestant-se, però de llibertat i no sé què, i més fuotes de llibertat, i el Sausi Iuan, que era el secretari General, intentant negociar amb això, Vegina és una festa, això és imperable, això passarà com a la Unió Soviètica, que hi ha hagut efectivament la glasnot, i que això acabarà fàcilment obrint-se, evidentment, i jo vaig marxar de viatge amb la meva família, que és un viatge que volem fer als 5 anys, que és una regió, el 3.000, la capital estava 3.800 km de Pequín, i ja el tornà, ja vam tornar el 8 de juny, ja havia succeït, i afrotonament sempre hi dic sort, que eren fora perquè el mateix ens haguessin atrapat allà de detienament, però jo no a la cada dia de detienament. La meva experiència era una empresa amista d'una corporació tèxtil, que es tenia de renovar i modernitzar, i que tenia de buscar un inversor d'aquí, que també era progressista, òbviament que va fer la inversió allà, però era el tema d'intentar modernitzar les coses, i això jo es podia explicar moltes coses, però com no tenim temps, no les explico, però evidentment era que una certa iniciativa tenia d'apareixa privat, perquè si no, l'altre era insostenible. Una altra cosa són les desviacions i com s'ha arribat el sistema que s'ha arribat, i també conèixer, de manera directa, de gent que ho havia viscut, el que va significar a mi em va impactar la revolució cultural. La revolució cultural va ser un desastre d'unes dimensions enormes i les grans campanyes del mausisme, el gran salto hacia adelante va ser catastròfic i va portar el país amb un desastre humà de unes conseqüències tremendes. Fins i tot quan es va proposar la Constitució Europea jo era partidari. És més, vaig participar activament defensant que calia una Constitució Europea en totes les seves vacances, però jo encara estava invuït d'una cosa que em va marcar, era que els anys 70 i començaments dels anys 80 miràvem amb una gran enveja, això que es deia a l'Unió Europea, perquè jo recordo perfectament el que significava anar viatjar a París, i ho vaig fer tres o quatre vegades, viatjar clandestinament a París, cada vegada que tenia de passar per la frontera, una autòcara aquí a la plaça d'universitat, que em passen por fals, que et deixaven a perpinyar, com a perpinyar tenies d'arribar a París, una cita clandestina, com tenies d'anar-te a un... És a dir, aquestes coses marquen perquè passes molta por. Molta por. I per veure una pel·lícula amb condicions tenies d'anar a París. I tot era París, i era París i Roma. I clar, per tant, encara que era el mercat econòmic, el mercat comú, el mercat comú, i que seria això, però hi havia uns principis mínims, i tenies de formar part d'aquest club uns principis democràtics, i sempre hi havia aquest enveja. I per tant, com vam l'hi participar, amb els àmbits de discussió d'Europa, em vaig creure que efectivament pertany al club de la Unió Europea important. I jo crec que dibuixava molt bé amb la política d'aquest europeu, el que estaven estimulant, els grups feixistes, els grups anti-europeos, els grups que són els que en aquest moment estan presents. I ho anticipàvem. Era una Unió Europea sense ànima política, sense ànima social. Això és, evidentment, dinamitar-la per dintre. Per tant, és una Unió Europea, efectivament, on lliures que han estat posats en aquí, com els presidents de la Comissió Europea, els comissaris s'ho han pasteljat tot entre dos grups polítics que han estat comandant això i amb el dictat de la Troi que ens han portat el desastre. Més absolut, més absolut. I per tant cal reformular-ho tot, i per tant cal reinventar-nos tot. I per tant, com diuen... Tu posa què fas, home? Doncs mira, jo, per tradició, continuo efectivament vinculat d'aquella manera crític, que no és tot amb la militància, amb iniciativa, i estic molt content que un noi tan espavilat, com el urtàssum jove, vagi amb aquesta empenta, però també formo part d'altres moviments, del procés constituent, del Congrés participatiu, de l'energia, de la banca ètica, i de les associacions d'expresos. Per què? Si no, efectivament, ens porten la ruïna. Intentaré dir que, escolta, ja hi ha unwersa de la realitat, en cuidaré, perquè tinc fills i tinc nets, i escolta, primer, a mi el tinc de mantenir jo amb la meva aprensió, però a més a més, és que necessito tenir molts anys perquè tinc de continuar, jo volia aprendre a ballar tangos i a escriure alguna novel·la, però no em deixaran, o sigui, ho tinc de tornar a la barricada, tinc de tornar a la insurrecció, perquè ens estan arruinant. i pels meus nets, estem amb mans d'uns mercats que s'han apropiat de la política, i, per tant, jo estic molt content que podem o podem-nos haïm fet el que han fet, i que, escolta, és que ho ens espavilem o es porten a la reunió i al desastre. I això de l'eurocomunista i que teníem les mans tacades de la sang de la sang del que havia passat, efectivament, a Rússia, i el que havíem fet amb el nin i el que havíem fet, efectivament, era una manera de desprestigiar tota una trajectòria de gent, i clar, jo, per tant, amb una generació que, evidentment, segurament, el suc té, ho tenia implicacions al que havia susseït de la guerra i després de la guerra, però ja m'havien comportat a la lluita democràtica i a la rebelió, la lluita social, la lluita democràtica, la lluita per les llibertats de Catalunya els anys 60 i 70, els anys 60 i 70, i, per tant, el que m'unia, ni això. I les persones que més es van enfrontar als comunistes, i els comunistes s'es dubta. Fins i tot, de tal manera que als anys 70, recordo que amb alguna discussió amb la Pilar Villuendes, que és una dissenyadora fantàstica, és la que ha fet tota la transició democràtica, una cosa que deia, hem de defensar, hem de dir, vota comunista, sense els comunistes, però evitem comunisme, perquè el comunisme té unes connotacions. I és veritat, el comunisme ha de tenir unes connotacions que nosaltres vam condemnar ja, fer, efectivament, el que estava succeint a la Unió Soviètica, el que estava succeint i tal. Però, en canvi, els comunistes ens ho hem de reivindicar. Jo recordo un article que va fer el Pedro Esvars. Pedro Esvars, quan cau el Mur de Berlín, fa un article que diu, l'anunciat era, arrodillaus i pedit perdón. I era els comunistes. Era tot el que ha sigut simpatitzant dels comunistes, ho seu de junta allà, i demanar perdó per tot els crimes que heu com més. És una manera de dir, aquests els han de fonçar per tota la vida, que no s'aixequen mai més. Per tant, jo entenc perfectament, amb trobades, és a dir, escolta, com és possible, però la gent que lluita contra el sistema soviètic, contra el règim, doncs és veritat, i és veritat, perquè el sistema soviètic va eliminar la gent que va venir aquí amb les brigades internacionals, i hi ha històries, crec, que són extraordinàries, que es va liquidar, a l'Estaling es va liquidar, a la Guàrdia, a Bolxevictmes, no sé què, és a dir, hi ha molts crimes i això, que tenen sentit de denunciar-hi. I després el que va succeir. Però nosaltres no podem renunciar, que és el que ha après i pretén anar-hi, és ocultar el que va succeir aquí, és que amb els ideals, efectivament, del que era la lluita antifeixista i la lluita dels comunistes, que això s'ho volen liquidant de qualsevol manera, de cap de les maneres. La lluita contra el sistema que tenim actual és elemental, el sistema capitalista, més salvatge, i que, efectivament, no únicament, és un sistema econòmic, sinó que estan posant en perill el sistema democràtic i el sistema de llibertat democràtics, i que, per tant, hem d'intentar organitzar la gent, efectivament, per evitar que tot això se'n vagi a norris. Recuperar la memòria democràtica a Europa és de català. Per dues raons, molt, molt essencials. La construcció d'aquesta Europa és possible, i la que he de l'estat de menestar, gràcies a una cosa molt important que nosaltres hem de recordar, és perquè hi havia constitucions a països claus que han estat els països que han fet possible, efectivament, a aquesta Unió Europea, que tenien unes constitucions que es van fer després de la derrota del feixisme. La importància de la lluita democràtica dels països del sud, que es vam incorporar posteriorment, i que vam aportar, efectivament, la nostra experiència. I ara s'ha de preservar això com un valor democràtic. S'ha de preservar com un valor democràtic. I ara s'ha de confluir, efectivament, amb les persones que des del centre europei i des de l'os d'Europa també venen i que han denunciat els totalitarismes. Però el problema és que s'estan estimulant totalitarismes de sentit neurofeixista i nazi, també, en aquests països. I que estan formant part d'alguns governs, com a Ukraine en aquests moments. Partits neu nazis que formen part de governs, això és perillósíssim. I per això reho de més per reivindicar aquesta feina que esteu fent de la memòria democràtica europea amb aquesta dimensió europea. Perquè, si no, això és un capital que no el tenen altres continent, altres regions. Nosaltres el tenim i l'hem de preservar. Perquè, efectivament, és la lluita democràtica i els valors socials que això va implica, que és el sistema de benestar que nosaltres hem de defensar. I que els mercats volen volar l'alminar. A l'associació d'espersos es va constituir la comissió aquesta de participació de totes les entitats memorialistes. Jo recordo que a Tarrassa vam fer un llibre que es diu El combat per la llibertat, perquè a Tarrassa el 2001, quan hi havia l'Adnar, que hi havia una perversió també de la memòria, i tant terrible, un grup de gent que han de crear la comissió cívica de la lluita democràtica i han de fer alguna cosa. I vam treballar i vam publicar un llibre que es diu El combat per la llibertat. Afortunadament, vam poder recopilar mil pàgines de testimonis, de molta gent, encara ens queda molta gent. I vam dir, bueno, com hem de fer alguna cosa, perquè si no, la gent que vinc al darrere es pensarà que això... En fi, bueno, per tant, hem fet un salt important. Impensable. Impensable, això a Madrid, impensable, a Espanya. Jo, que a la vegada que vaig a la porta del sol, miro per allà, primer, una sensació tremenda, tremenda, perquè jo, efectivament, els dies que vaig estar allà, pensàvem una cosa, pensàvem el Julien Grimau, el Julien Grimau, que segur que el van tirar des de dalt i el van deixar, i molta altra gent, i més a més el que passava, el que succeia. Però ara passo per allà, no hi ha cap referència. La gent no sap que jo, que hi ha la Comunitat de Madrid, que hi ha sòtans, allà es torturava la gent, allà es matava la gent, és tremendo, és tremendo. Nosaltres ho vam intentar aquí, a Catalunya. Alguna cosa ha quedat. No hem pogut treure un home al reto, en memòria democràtica, estan aquí. Alguna cosa hem pogut fer, i hem pogut promoure estudis i coses. Però, efectivament, aquesta és una signatures que tenim extraordinària. I no sé si la meva generació o la que vingui al darrere, però hem de fer tot el possible per això. L'Associació d'Espressos Polítics, home, quan fem les assemblees el punt més important és a les altres de funcions. Perquè biològicament, la gent... I sempre diem, no, primer els grans, són històries tremendes. El que passa és que amb aquestes històries també hi ha hagut un plus en favor dels homes, perquè els homes també, però les històries de les dones són extraordinàries, extraordinàries.