 Velkommen til dette evening av Artistic Freedom Talk. Vi rønner dette som en trippel, eller kanskje en kvadruppel, strimning av Rikszenen i Oslo, en næsjner venner for traditionell musikk og dansk. Vi rønner dette også som en del av den Norwegian Artistic Freedom Week, eller fri kunst, som vi sier. Vi har en fokus på artistisk frihedemma. Det er kjent til den musikk frihedemma, initiert med frimus, og vi gjør det for en måte her. Og i en del, vi rønner dette også som en del av den svenske frihedemma. I dag er vi i fri kunst, og dette er den 6. etisjonen av Safe Havens. Velkommen, alle. Gjøy å ha deg her. Og kjøy til å ha deg tilbake til dette år. Dette theme er indigeniske folk og artistisk frihedemma. Vi gjør dette i kooperasjonen med Redu Redu, festivalet for indigeniske folk og indigeniske art her i Norway, og i kooperasjonen med Ricksen, Venue, og også med Safe Muse, Safe Haven for artiske frihedemma her i Oslo. Og vi starter ut med en åpenningspunkt med UN-speciall rapporte i kulturarbeidet Karima Benun, som har en tal på denne temaen. Så plass, Karima. Hallo, min name er Karima Benun, og jeg er Unitets Nations Special Rapporte i kulturarbeidet. Jeg beder meg for at de organiser for å si etter etter enkelt, og jeg sender min kulturarbeid til alle. Jeg soluter de organiser for å konvenere dette viktig event om indigeniske folk og frihedemma av artistisk frihedemma. Mykke mer jobb må være gjort på den interseksjonen av de kritiske issue. Frihedemma av artistisk frihedemma er garantiert med internasjonale regn, og det er så viktig å ha en frihedemma, at det er en av enige frihedemma som har vært i både internasjonale kovernets på civil og politisk frihedemma, og ekonomisk og kulturarbeidet, som i denne togstående instrumentet av frihedemma, det universale deklaration av frihedemma. Artistisk frihedemma skal være forstående for alle, og ikke diskriminasjon. Det har en enormt og enig valg, og er en viktig tool for å få andre frihedemma. Spassifisk standardet er opplagt til kulturarbeidet av en partikuler grupper. For eksempel, i denne 2013 rapporten på frihedemma av artistisk frihedemma, my predecessor, en spesial rapporter for Rita Shahid, emphasised the importance of Article 31 of the UN Declaration on the Rights of Indigenous Peoples in this regard. Indeed, I myself noted in my report to the UN Human Rights Council in 2020 on cultural rights defenders, that cultural rights are essential to the struggles of indigenous peoples for human rights, including the right to self-determination and land rights. In the UN Declaration on the Rights of Indigenous Peoples, the General Assembly noted that they have the right to practice and revitalize their cultural traditions and customs. The cultural rights of anyone, including the cultural rights of indigenous peoples, do not and will not realize themselves. Hence, the work of cultural rights defenders who defend these rights in accordance with international standards is essential for guaranteeing the right to freedom of artistic expression, especially for indigenous peoples and other marginalized groups. Just to give one example, cultural rights defenders are often custodians of dying languages, especially indigenous languages. Indigenous languages are a source of identity, belonging, and knowledge systems that are critical to the survival of indigenous cultures. In the cultural rights defenders report, I gave the example of Patricia Sanchez Santiago, of the Alliance for Indigenous Women in Central America and Mexico, who is preserving her language through storytelling and poetry. She is one of so many indigenous artists using artistic work to defend cultural rights. While there are many underlying challenges to highlight, associated with work in the artistic and cultural sectors around the world, at the moment I am especially concerned about the impact of COVID-19. My new report for the UN Human Rights Council this spring focuses on COVID culture and cultural rights, and warns of a global cultural catastrophe with severe long lasting consequences for human rights, unless urgent rights respecting measures are implemented to deal with the effects of the pandemic. In many contexts, members of marginalized groups that face structural inequalities, including indigenous peoples, have been disproportionately affected by COVID-19. Indeed, the UN Secretary General's first policy paper on the pandemic released in April 2020, and entitled We Are All In This Together, called for responses to be shaped by human rights, and specifically noted that the crisis poses, quote, cultural threats to indigenous peoples, unquote. Any meaningful human rights account of pandemic impacts must begin with those affected by the disease itself. Many cultural figures who are irreplaceable have died due to the virus around the world, such as Sylvia Morton, a Kauya Native American woman who gave classes to promote cultural heritage on reservations in the United States. She is tragically only one example of far too many who have been lost in every region. The human and cultural impacts of these losses must be recognized and addressed. It is essential to honor the memories of all who have fallen in the culture sectors to COVID-19, making absolutely sure that this includes indigenous artists and cultural rights defenders who we've lost. We must do this by memorializing their work, supporting those who continue such artistic and cultural work, and by promoting a nourishing cultural life for everyone in accordance with international legal obligations. The report lays out a cultural rights-based framework for action under the rubric of cultures, much of which is relevant to our topic, and to the future of the artistic freedom of indigenous peoples. One of the COVID-19 report's key recommendations is to assess the impact of all pandemic measures on indigenous peoples and other marginalized groups, including those working in the cultural sectors, to ensure that they have benefited equally. And when I present the report this week to the UN Human Rights Council, I will underscore this recommendation. With regard to indigenous peoples specifically, such an assessment must include reference to their particular international legal status under the UN Declaration on the Rights of Indigenous Peoples. Culture is the heart of our response to COVID-19. And as stressed in the culture's framework enumerated in my report, this response must include guarantees for the cultural rights of everyone. So in conclusion, let us work together to ensure that the issues of artistic freedom and the rights of indigenous peoples and their important intersections receive adequate attention going forward through the pandemic, and hopefully soon out of the pandemic. Thank you, and I wish you an excellent conference. Thank you so much, Karima Banoen, for these inspiring and also interesting words. So this will be the backdrop for our talk today. And in addition to the work we're doing in Safe News and also for the artistic freedom week, Freikunst, there's another backdrop. And that's the State of Artistic Freedom, the report from Freemuse, just published a week ago, which is actually not so inspiring. This is an annual report documenting breaks of artistic freedom around the world. And Freemuse documents 978 cases with breach of artistic freedom. 82 imprisonments, 133 detained, 109 prosecuted, and 17 killed artists due to their artistic work. So by this, I'm inviting Sandra, Sandra Maria Vest, er du der, hallo, nice to see you, and sorry you couldn't join us here at Riksøen, but you're far north of the Polar Circle in the region where you live. And I wonder, could you say a bit about the work you're doing as the leader of the Redu-Redu Festival and the role of the Redu-Redu Festival for Indigenous Peoples? Yes, Redu-Redu Festival is an Indigenous International Festival, and we present art in many different fields, or everything from music, visual arts, literature, films. And we also have seminars and debates and programmes for children, youth and adults. And the Redu-Redu was established in 1991 as a protest against the shame that many Samis felt after the hard assimilation politics that the Norwegian government had directed against the Samis. So it was a cultural revolt. And it still is in many ways. And our aim is to present Indigenous art and especially Sami art on our own terms, on the artist's own terms, and from a Samic perspective. And from the Sami area, in addition, we joined by Ella Maria Eira. Hello, Ella, are you there? Hei, Vores. Hi, good to have you here. And could you say just a few words about the work you're doing as an artist and activist? As an introductory? Yeah, I work quite broadly with my art across road between music, film, installations and storytelling. But I am deeply rooted by my culture and especially the ranger herding. So that's one of the most and the biggest inspirations I have. And how do you feel the role of the Redu-Redu in the consciousness of artists for the race of consciousness, for artistic freedom and artistic work amongst the Samis? Redu-Redu has been an important place. Yes, Redu-Redu Festival is one of our most important festivals we have. Det er så viktig å ha sånne arenas som Redu-Redu, hvor vi kan være oss selv, og ikke bare for dekoration, og hvor vi kan feel safe, hvor vi kan representere oss selv, og vår art, og så på. Men også hvor vi kan møte og tale med andre Sami, indigenne, til å ha en safe space. Så Sandra, hvordan kan du spørge, eller hvordan kan du spørge noe om spørsmål eller rum, eller fremdelsen for Samis i Norge, eller i norske sosialtier i dag? Wow, det er en ganske svært svar til å rette til. Det er ganske kompleks, og det er i mange måter, og det er som om du, eller du, som på en hand, Sami art og Sami artiske har gammelt en stor visibilitet, og har vært på norske televisjoner, og også på norske norske norske arenas. Men på den andre hand, vi er stort for å ha landrøyter, og en masse av basiske røyter innsatt meg, og også er det en gang som er veldig hård, eller en hård debatt og klimat, eller som en Sami person for å participere i debatten. Det er veldig svært. Og når du spører, og når du spører, for de som ikke er så kjent til dette area, hvor Samis lever, det er i Norge, Sverige, Sverige, Finland, og Røsja. Ja, det er det. Det er det traditionelle Sami area, og vi lever igjen på bordene som norske norske arenas. Og også Samis. Det er ikke en enn en indigenisk gruppe. Det er forskjellige kulturer i Sami. Sami er veldig, og det er veldig divers. Og jeg tror det er også en ting som er laget i det publiske image av Samis i norske norske media, for eksempel. Det er både faktisk at Sami kultur er veldig varig, at vi har 10 forskjellige samlinger. Det er noe som de norske norske ikke vet. Og også når Samis sier noe eller sier noe i media, det er ofte å ha en sted for alle Samis. Hvis en norsk person sier noe i media, det er bare den personen's opinion. Men hvis en Sami person sier noe i media, så er det slik at folk bare tror det sier til alle Samis. Jeg tror ikke på å reflektere på faktisk at Samis er også individuelle og vi har bedre opinioner. Det er ingenting som er sensasjonale om det. Ella Maria, du er en veldig aktiv artist, og jeg hånder, når du gikk i jobbet, gikk du rekke, eller gikk du gikk gammel, og hvordan det kan sier på. Når du er bedre å eksprise seg, eller hvordan føler du din rum for eksprising din art? Denne klipp? Ella? Hi. Jeg st 5000 edd. Hvor min mor er. Og min mor er hvor min regn bliver. Vi er aldri stående. Vi går alltid fra sommer til vinter-pastjør-aræet til 8 år. Jeg lever her i Wodegøylu. Jeg arbeider her, og jeg sitter her og kommunikerer med verden. Så å ha en hus er veldig viktig for meg. Men i de seneste årene har jeg ikke vært sikker. For du må se at min hus er ikke bare dette huset hvor jeg sitter nå, eller dette stedet. I de seneste årene har vi hatt, og vi har vært i stedet for den nødvendige regjene mange gammel. Og ikke bare oss, men andre regjene, også. Og det er om å bruke for vår eksistens, og for vår stedet. Så vi løser mer og mer av vår regjene, græseringaræet til minering, til monstret, til vindmål, til å bygge nødvendige rødder og kabiner og så på. Så vi kan ikke løse mer land nå. Og hvis vi gjør det, så har vi ikke noe fyr i regjene, huset og regjene. Men vi har også spørgjort mellom klimatverkene, og det effekter oss veldig mykke. Lennom å løse, har vi en stor græsering krisis på samme tid, som Covid-19 kom. Så det var mykke regjene som stedet til nødvendige rødder. Så vi hadde å fyrre vår hørt først. Lennom å løse, har jeg gjort en snitt dokumenterende film, som heter Allatt. Og jeg remerter at i januari i filmpremieret, i januari i år, jeg registreret at det var en lokalt journalist i Tromsø, som skrev om min film. I denne reviewen, og det became very clear that she had no idea what she was writing about, because she wrote that I was abusing my animals, and that I skinned my animals alive. And then she also wrote that we, our reindeer herding district, had made all of the ugly roads in the nature, which you could see in the movie. But in the fact, and in the reality, it is Stapnet, who has been making all of these roads. So that made me really sad. But that's how I feel like, how it is when people do not know and have not enough knowledge about us. And we live in a different way, like the people in the cities. So I think it's always talking about these things. I'm trying to get the message out, it's always difficult, because I feel like sometimes people do not understand me, and they maybe do not take it seriously. And to be honest, I'm really tired of talking about these things over and over again. I've been doing that for the last 15 years now. And I think that... And I always want that... I wish that my art could speak for itself, but yeah. But it's not... The general background understanding of the Sami or your background isn't there. But your artwork is very closely linked to the situation you're living in. And the work with the reindeers, and the respect for nature maybe. But it's not understood. Is this what you're saying? Yeah, sometimes people misunderstand me. And sometimes... Consciously, consciously misunderstanding. Or... Hva jeg hånder er, om du føler at du har fremdighet til å ekspresse seg, og du har møtt med trolling, eller er det bare misunderstanding? Jeg vet ikke. Det er kanskje det. Og fordi jeg har provokt folk i en stor industrie. Og fordi jeg ikke har forstået folk, fordi de ikke har noe forståelse. Og jeg har... Jeg har tatt til å spille og spille om hvor viktig det er, fordi vi får så mye fra reindeeren. Som den rige kulturen, den rige Sami-language, og alle de traditionelle klippene, og traditionelle klippene. Og det er faktisk... Jeg ønsker... Jeg har ikke vært til å spille folk. Men jeg har ønsket at folk gikk virkelig angre av meg. Fordi jeg tror at min kunstning har en så stort og klart beskattning, og jeg alltid skjønner faktisk. Så jeg føler at kunstningen er en kvinne for meg. Og jeg... Ja, og hvordan jeg vil få ut til folk. Og jeg gjør det, spørselig uten Norge til den internasjonale klippene. Men når du tror på et nytt projekt, å gjøre et nytt artprojekt, er du så konsynt, og ser du at du skal være kærlig, ikke for å være møt av tråling eller møt av harassment, eller går du bare på? Jeg går på, alltid. Det er det jeg har gjort over de seneste år. Det er godt å høre det. Men Sandra, hva tror du... Er det en generelt ting mellom sammen med artister, eller tror du også at sammen med artister som andre artister ikke er møt av tråling eller møt av tråling eller møt av det som de gjør? Sandra? Jeg tror at det alltid er en kast av å være så voklige, og så voklige og virkelig som Ellen Maria er. Jeg er veldig glad at hun bare går på. Men jeg vet også at det er en kast. Jeg vet at i mange områder, hvis det er en publisk debatt, du alltid tror på hva som er kast for meg personlig, til å spise om en issue, som er en sammen issue. Jeg tror at kastet er høyere når du er marginellis. Hvis du er en indigenisk person, eller hvis du er også en kast, og spørselig om en indigenisk kast. Jeg ser også en liten hård skjønning om kastet i mediaet. Og når de skjønner for skjønning for kastet, for eksempel, så er de kastet som noen som er påskelig på prosperitet, eller for eksempel, for eksempel. Det er en masse pressere å putte på lille folk. Så jeg tror det er definitivt en kast for sammenligare å stå på. Men jeg er også veldig glad at de fortsetter å gå på, og å fortsette med dette åsere. Det er veldig viktig. Og når du skjønner for kastet, er det også noe du har å ta til eksempel? Hvordan skjønninget er møtt på generalpubliken og presset? Nei, vi kører ikke på det. Du er bare større. Vi har gjort et festival vi selv vil experience. Vi vil se hva som er det koldeste, mest køreste, det beste av indigener og sammenligare. Vi vil gå til dette festival, og alle andre som vil komme er velkommen, men de må være prøvd til å se på verden fra vår perspektiv til sammenligare. Jeg rekommender å visse festivalet. Jeg har vært der særlig. Så håp med jobben. Men du sier at det er kostet for indigener. Og nå vil jeg ha en liten input fra en aktivist, fra indigener og russier. Men hun hadde å flye for aktivismen. Jana Tangaseva har gjort en film eller en film input for oss. Så håp med jobben. Jeg er politisk og politisk i en annen lande. Jeg er en liten folk, som er indigener på dette regionet. Det er only 12.000 vi har vært. Det regionet har en population av 2.5 miljoner. Det er everywhere, all around. Det er åpenninger, åpenninger, eksplosjoner, og det er en liten lande, det er en liten lande. Hva er et kvart? Hva er kvart? Det er synene fra meg. Vil du kvare hvordan kvart er mindet i Siberien? Det er 10 kvart om kvart. Det var første kvart. Så veldig kvart kvart. Det er en gruppe av indigener på planetet. Vi har sett det så mange. Vi har folk som arbeiderer med artisker. Vi har en kvart som arbeiderer med artisker. Vi har en nye for eksplosjon. Cliff Mustache, du er artiske leder av Nordic Black Theatre i Oslo. Hvordan reaktier du når du ser bilder som dette? Jeg tror det er ingenting nytt. Jeg tror det har vært for år. Jeg tror det er en piti at det ikke er realisert nye. Det er ikke realisert at folk lever i sånne konditioner- at vi nødder å løse dem, for å give dem space, for å få frem. Så de kan leve en lille liv. Jeg tror det er ingenting nytt. Det gjør vi å pensere på hvordan langt det kommer til å gjøre det. Så folk kan få en lille liv som noe andre. Karima sier i åpninget- at kultur er et kvart til vår respons. De sier til covid, men er kultur også et kvart til vår respons? Jeg tror det er tåelig. Jeg tror vi har responsibilitet. Vi har også kanskje. Hvis vi har responsibilitet, så kan vi spørge- hver frihet av ekspresjoner. Kultur er en måte å ekspresse. Det er voiesløs. Det er nødløs. Det er de som vi aldri hører eller ser. Så vi er noen av oss som decide at vi nødder å få voies. Hvis ikke noe blir nøde til eksistens. Så dette er frihet som artis har som en måte å bringe for det. Det er sånt som en måte av folk som er voiesløs- og som ikke er nødvendig, seriøs og høres. Folk er alltid å bevara fordi artisene tar responsibilitet. Vi tager å klippe dem mer. Det er så at artisene har en risik å ta kjøres av dem. Giv dem voies og sørge dem som en måte å stå på. Det er så viktig at responsibilitetet som de tar. Det er også en måte i politikken. Folk vil si at artisene er politikken. Vi tror at artisene har vært og at voiesene har vært og vært. Politikken skal løse og ta kjøres og gi voies i demokratiske steder. Vi taler om demokrati. De skal være gammel om possibilitetet. Hvorfor kan vi se sånt som en diversitet av folk i denne verden- som så gammel høres og kjøres? De er ikke riktig der nå. Men på nordic Black har du vært og vært sammen. Det er en reis for å stå på nordic Black. Hvor lang tid har du vært? Det har startet 1992. Hvorfor har du vært? Når du kommer til en lande, har du dette drøm. Du har dette løv. Du vil være lang. Du vil være en part av noe. Du vil høres. Du har vært kjøres om folk i denne verden. Vi tror om så mange narrativene du hører hver dag. Og så mange narrativene du ikke hører. Hvor er narrativene jeg ikke hører? Vi har jo aldri høret teaters i Oslo, all over Norge. Og du har kreet en annen. Hvorfor? Vi var ikke visibelt. Vi var ikke høret. Når vi kom til Norge og finnede min studie i England- vil jeg arbeide med teater. Jeg skulle ikke kreere nordic Black. Hvis det var mulighet. Det var ikke det. Det var insistens teater som gjorde det. De tenkte at det var det som de var gjennom. Det var det som det var teater. De refernesen av teater var det som de hadde. Men jeg har en annen bakgrunn. Hvis jeg vil arbeide med teater, hvor kan jeg få en jobb? Hva kan jeg gjøre? Hva kan jeg kreere? Hva er narrativene jeg vil kreere? Det er narrativene som ikke har vært krevet. Det er derfor Nordic Black startede å kreere narrativene- og kreere de folk som ikke var høret. De musikkene ikke var høret før- så vi gav dem en rum til å være langt til det nye society vi er i dag. Det er stille å gjøre. Det er stille et stort strøgg som vi tar nu. Men sammen har det så mye forståelse, så mye positivitet i denne societyen. Når man realise at vi nødder spørsmål, vi nødder rum, vi nødder å breve som en person. I ettert til teater, du har også gjort en sværforskning av tidsforskninger. Du har å runne skolen eller løsning. Det er en vendingkning. Er det inspirasjon eller er det en sværforskning? Vi må always think about tomorrow, not about today. If you don't prepare the young people for tomorrow, if you don't pave the street for them so that they know they can walk up the street. Then they will understand that there is a possibility for them. Working with young kids, because with kids and talented people, and also young people with physical disability, we work with, because we think art is a vehicle to lift them in a society whereby there is so little possibility. I think if we don't take care of the future, then we are at risk to have a better life to come. So you work with young people wanting to tell their stories. This includes all kinds of minority people, indigenous people. What kind of projects do you do? Well, that's a big... We couldn't talk the whole night, if you want to. I'm very curious about life. I always don't plan. I think about what is the narrative, what is narrative we like to tell? I like community, the community is what I relate to. I talk to my community, I talk to young people a lot about what do they want to see. What can we tell, what is important, and then I get the feedback. And then I said, OK, then I know that I don't do it as an artist for myself. I do it because there's a need, the community wants it. And if I can't do something for them, for my community, if I can't get my community to a higher ground, a richer possibility, then my work is not in vain. So for me, and then to see a lot of young people who have got talent, and the institution is not like getting them the possibility to explore the art. Art is a free tool, and they are not being given the tools. And then we talk about all that experience you have, sharing with those generations, because when we finish this work, these kids will bring the work further on. Work is evolve all the time, it moves all the time. Because that's why we're doing what we do now, because we want the future. We want this mother earth to be rich, because we have to do that little bit we can when we have the possibility. And that's why Nordic Black Theatre has been a very good vehicle, because I've learned by doing, I learned together with my friends, that we need to be a part of the multicultural society which Norway is. We need to enrich the society. We need to belong to something whereby we feel we are just part of a country where we feel we are citizens of the world. If you want to do something and you don't belong, you're always going to be skeptical about the people, about the country, because you see, they don't give me space. Yes, they don't give you space, take the space, take the room. Because you know you have the tools to develop what you have. You have narrative to share. Look at that. When Nordic Black Theatre starts, I thought about, why don't he those big canons, writers from Africa, from Asia, from Latin America on stage. There was nothing. So suddenly it was very erocentric. And theatre is not erocentric, because if you go to the theatre, the history of theatre, theatre has been living million years before. Storytelling. I, a child, I learned storytelling when I was three years old. Every full moon, the neighbors gather outside. And this moment, we don't go to bed unless our parents tell us the stories over. People sit there, share food, share stories the whole night. That's the most beautiful gift one can get. And if I didn't get that, I wouldn't be where I am today. And through the work with the Nordic Black, do you feel Norwegian theatre, Norwegian culture has become more colourful? Yeah, I think so, because I can see now, slowly they're taking other people with the nationality into the theatre. The school that we had, that we have today, is also giving a lot of things back to the society, because a lot of actors who came to our school are working with the initiation theatre today. And film industries, and TV's and all that. And I think that the society didn't have the visions. And I thought we opened the visions a little bit by enriches, there aren't that much that we've done today. And I think it's a very good contribution, and we're still doing it because we think it's not very much still. And we need to make sure that the work that you do, the involvement you have, is not because you know it's nice, it's because it's part of your life, it's your part of obligations. It's a part of something that we give, because without that, what is your life? Cliff Mustache, Nordic Black Theatre. And here's another activist, culture activist, Marianne Scharifi. She's for the time being living in Hasta, up north in Norway. But she established a festival in Afghanistan as a hasara, before she came to Norway. This is in Norwegian, I will give you a short resume after the video. Hei alle sommer. Jeg skulle være med i dag, der som dere sitter. Men på grunn av situasjonen også mye å gjøre, kunne ikke være med. Det svære. I stedet fikk jeg et spørsmål for å svare, hva kunstnerisk yttringsfrihet betyr for meg, og hva det ville betyr for hasara-folket om de hadde det. Jeg mener alltid det er kunst og kultur som holder et samfund i livet. Og alltid kunst og kultur heng sammen. Et samfund, uten kunst og kultur er et dødd samfund. Derfor jeg har prøvd alltid til å skabe noen kunstnerisk aktivitet det som jeg kan. For det landet jeg kommer fra i trengsfrihet er bare et ord. Ikke handlikk. I loppet av den lange krigen i Afganistan har kriger og krigere angrebet kunstverk. Og jeg og mange andre ser på Buddha-istotuene som kunst, som ble odelaksjue år siden. Jeg kommer fra en folkegruppe som i mange år har blitt undertykt. Og nesten alt tilhører oss er odelagt, eller er skammelig. Derfor måtte vi gjøre noe for å informere mitt folk om deres kunst og kultur. Festivalen er et vidtbud da. Hadde som mål helt fra staten å åpne dialog om kunstnerisk i trengsfrihet. Det var ikke lett å lage en festival i Afganistan. Fordi jeg mente det er en del av mitt ansvar å løfte fram kunst og kultur. Som en vei til fred. Det var en farlig mening å ha i Afganistan. Flere mistet livet på grunn av sine mening og handling. Og handlinger. Men jeg er fremdeles sikkert, og at det er riktig. Og så langt har jeg sett festivalen vår, har vært med, og angasjere folk litt mer enn før. Undertyktet folk møtes og snakket sommen. Og blir mer bevisste. Nå hadde han ikke kunstkap om frihet tidligere. Og jeg ser et stort betydning også for dem. Takk for meg. Takk, Mariam. Og disse type folk, jeg mener, har gjort det med Mariam, å creere en festival i Afganistan, for de Hasara folk, til å melde buddhetsstatusen, som var forstående 20 år senere. Det er så impressant. Og sier at kunst og kultur er et stort betydning til de folk. Og at hun alltid har tørt å creere kunst og aktiviteter, til å ønske kunst av hun folk, de Hasara folk. Det sier i Afganistan, at frihet er bare et stort betydning. Det er ingen aktivitet. Og i den liten venne i Afganistan, venne og warjere har tatt ut kunst. Og viss alt som var forstående av den Hasara kultur er kjære opp eller destrøyende. Det er fullt av skjæm. Så det som sier er at det arbeidet med denne festivalen er å ønske kunst og å gjøre folk mer viss av hun kultur, eller den Hasara kultur. Så festivalet Øndelig med buddha var et stort betydning til å åpne dialog om kunst og fredag. Og selvfølgelig var det ikke en ganske taske å åpne dette i denne environmenten. Men hun tror det var det eneste å gjøre, og det er en måte, det er et stort betydning. I dag gjør hun dette fra Harsta, Norge Norge. Og hun har også vært gjennom dette i Harsta. Og hun sier, jeg er sikker på at dette er det største å gjøre. Festivalet er en av de som å åpne mer folk, litt byttelig. Det er de som opptrykker folk, møter, prøver sammen og gjør mer kunstig. Og noen som kommer der har ingen kunst om fredag, men på festivalet får de mer kunstig og mer kunstig. Så du kan relere med dette, Cliff. Ja, definitivt. Jeg tror det er det vi vil skjære narrativenser. Hvis ikke, så blir det bare å disperere. Det er noe historie, historier, skjølger og skjølger. De skjølger monumenter som har vært gjennom historien. De er fredig for det, og de skjølger det fordi folk blir nærmere. Men vi kan ikke lide dem å gjøre det. Arten er veldig viktig. Det er vekker til å liberere oss. Det er vekker til å spreade kjøling. Hvis vi ikke gjør det, blir det nødvendig. Nå blir vi ikke nødvendig. Jeg tror de som har givet liv for noe som er så viktig for mennesker, eller til å realisere at vi er veldig. Vi kan ikke lide dem som er vekker til å gjøre det. Det er fordi folk misunderstander hvor vekker vi er. Arten har vært gjennom det først, fordi vi følgte at det gikk en mulighet til å ekspresse, til å externe, til å realise stort ideer, eller ideer om hva det er viktig å share. Det er derfor mange i verden locker artisene ned. Det er truet. Truet er mer stort. Det er ikke noen arten. Artisene fyrer ikke vekker. De fyrer truet. Det er det vi fyrer dem. Det er også det du har gjort, Ella Maria. Du fyrer med artisene. Du fyrer ikke vekker. Ja, jeg fyrer det. Det er min vekker, artisene. Men i de seneste året har jeg... Jeg har vært vekker i så mange år med familien, og med børnene og sisteren, og andre sannige hørdene. Jeg har vært vekker så mange gammel. Den seneste gang jeg var i vekker var i januari i Tromsø, mens jeg var filmpremiere i Tromsø International Film Festival. Jeg vet at før vi går til vekker, vi har vært vekker hver gang, fordi vi fyrer opp til nødvendige regjene. De er omvendige i vekker, og de decide. Så, som en samme artist, er det virkelig svært. Det er en svært jobb å være, og jeg føler at jeg har en stor responsibilitet. Og fordi det er så mye vi har å dele med, som vi fyrer opp til vekkerne. Vi vil bare spørge oss om historien i forskjellige måter. Det sker som en måte. Og så kan du gi oss en snitt resume. Hva er dette kortkastet? Det er ikke om din art, det er regnende hørdene. Ja, men jeg gjør også art om det. Jeg vil spise historien i filmene, installasjoner og musikken. Jeg har dokumentert dette kastet i mange år med min siste. Og vi har vært i kortkastet ... Vi har vært i kortkastet ... Hva er det engelsk for det? Mot startnet, igjen startnet. De er å bygge en stor monster powerline på vår sommer- og utsommelig hørdings- og pasteuraree. De er å ta landet ut av oss, og vi løser landet. Vi vet ikke hvor vi skal gå. Så det er faktisk powersupplyser ... Lennart for powersupplyser som er større, eller å ta ut landet som du har vært i år for hørdene? Ja, exakt. Det har jeg vært i mange år, 100 år. Og du ... Det arktiske du har gjort er en del av størrelsen. Ja, selvfølgelig. Men jeg er også traumatisert i alle disse år. Og det er så ... Det er så svært å se ... Det er så svært å se i min far's øye. Og når han taler med vår løyere, og jeg står der og filmer, og han ikke taler med meg, men han sier til vår løyere, at hvis det fortsetter, så har vi ingen futuro. Og vi vet at hvis det samme hørdingshørdings- så blir det en masse samme kultur, og mange av våra tradisjene. Jeg tror at dette sker gjennom mange, mange indisjøs- og mange andre løyere i verden. Sandra, i Bahamian i Afganistan var det Taliban- som blitt ned på buddha-status. Og i Norge er det et stedens sted som vet i stedet- som tar ut denne basen for samme kultur. Er det en komparisjon totalt ut av prospektivet, eller hva tror du? Parallelet her er indisjonale folk's right to exist. Det er det parallelet i disse to cases. Og det er det største til å ekspresse oss. Det er det største til å spise opp. Det er det største til å fortsette vårt tradisjus. Og det er det det Ellen Maria er veldig for. Og det er det Janne er veldig for også. Og jeg tror også at det er en stor del av indisjonale folk. Så klippet vi har gjort og arbeidene vi har gjort i Nordic Black Theatre, det er om å være repræsenteret, eller bare til å være present i de places hvor det er visst. Og også til å ha folk til å se opp til. For eksempel Marie Boine, som har vært en tradisjus som en samme artist. Og jeg er sikker på at han har åpnet en masse klippet som selvfølgelig Ellen Maria. Nå kan han åpne disse steder. Og Ellen Maria åpner klippet for fyrst samme artister. Og fyrst Ellen Maria. Men du koopererer også med, eller du inviter indisjonale artister fra mange places? Ja, vi inviter indisjonale folk fra all over the world. Og faktisk er det ikke det som indisjonale folk er så like, eller at vi har så mye i kommunen. Men det ting vi har i kommunen er strategisene som koloniserne har brukt til oss, de koloniserende steder. De har alle brukt de samme strategisene til oss. De har gammelt vår kultur, de har gammelt vår land, de har gammelt vår language, de har gammelt vår songs. De har gammelt, gammelt vår basis for vår livet. Og det er kommet for alle de koloniserende steder. Og det er det som vi har det samme trauma, det samme erfaringer, simulige historier. Og det vi gjør i Redorello er å møte og diskutere og se hvilke solusene vi kan bruke som indisjonale folk til å overkommne dette, til å ha en frutur. I åpningtaktet Karima Benoen talte om Covid-19, som et globalt katastrofi, som vil kjøpe flere løsninger og konsekvenser på kultur og regjene, og at høy profil, artister, aktivister og tradisjene, mellom flere løsninger rundt globalt, som har vært fra Covid-19. Hvordan ser du Sandra, Covid-19-influensering, på de samme artisterne og kanskje på disse dagar? Jeg tror at globalt for indisjonale folk, Covid-19 er en stor trauma, for to reisninger som effekter oss. En ting er, selvfølgelig, mange løsninger som får virus og død, og de er tradisjene, løsninger og kulturløsninger. Og det andre er, at det er løsninger som har løsninger for indisjonale ting. Så det er løsninger for steder og industrier, for å høy de rådgjene på indisjonale løsninger. Jeg tror at det største effekt er at borgene er kvar. Jeg kan ikke møte kassene fra andre side av borgene. Vi kan ikke møte kassene fra andre side av borgene, og vi har ikke disse møteplatser som er så viktig for å bevåre vår society, vår art, vår kultur. Og selvfølgelig, selvfølgelig for samme artister som har løst mange av deres jobber i dette kriset. Cliff, hvordan er COVID-19 inflikterende på arbeidene du har gjort? Det er selvfølgelig veldig viktig. Hva som skjønner er at vår rum, hvor vi arbeider, er veldig limiter. Vi har ikke det samme kanskje, finanskapital eller musseler av mennesker så vi har å være veldig, veldig careful. Det er det eneste vi vil gjøre, er at vi ikke vil være viktene. Vi vil ikke være viktene. Vi vil bare bruke hva som er available, spørsmålige med teknologi. Vi har tatt å spørge vårt arbeid når vi går på det. Hvis ikke, skjønnerne vil ikke være hørt. Vi vil ikke kjøpe vårt arbeid, fordi som medier er ikke kjøpt med indeniøsne mennesker, og vi er så mye mer enn hva de taler om. Vi er ikke viktig i COVID-19. Vi er den mest neglektige gruppe så far. Vi er ekonomisk, medierisk og sånt. Hvis vi ikke vil kjøpe vårt arbeid, fordi hvis vi kan spørge vårt arbeid og ikke gjøre det, så sier vi at allesene blir flatt. Ellen Maria, kultur er hårdt til vår respons. Den måten jeg forstår er at du er fulig behind det. Og også during COVID? Ja. Men jeg tror at det mest viktigste, hva som har vært for sammen, folk og kultur, er natur. Vi må ikke forgete natur når vi taler om COVID-19, fordi som i sammenkultur, vi sier alltid at natur ikke måtte ha oss, vi måte ha natur. Så vi måtte ha kjøpet av natur. Og det er om om vi, som hårdere, måtte ha ekonomisk eller survive på landet. Så jeg tror at vi må starte å acte nå, fordi vi er bare gæste på landet. Ja. Nice closing comment. Take care of mother nature. And it goes not only for the Samis. It goes for us all. Even for old white head, white male people. So thank you so much. I think it's nice to close off with a love song by Hamid Sakisada. This is a traditional love song from the Hasara tradition. Hamid plays the Dambura and sings this love song. And I'm closing off by thanking Karima Benun, Ella Maria Eira, Cliff Mustache, Sandra Maria Vest, Hamid Sakisada, Mariam Sharifi, Jana Tanagaseva. And my name is Jan-Lute Eriksen. So see you next time and take care.