 Jeg vil i dag tale om det aldrende samfund. Jeg vil tale om, hvordan en tendens til aktiv aldring gør sig gældende, i forhold til, at det er værdier som arbejde og sundhed, som vi alle skal være sætte i det aktive mænd aldrende samfund. Derfor vil jeg tale om det aldrende samfund som en samtidsdiagnostisk kategorie. Til forskel fra K. Christensens forlæsning den 18. maj, og undskyld den 18. januar, med titlen, hvorpå virkelig er aldring. Der tager afsat i forståelsen, at det aldrende samfund som biologisk determineret. Jeg vil ikke tale om aldring som en diagnose, men jeg vil tale om en diagnose, det vil sige en diagnose af aldring forstået som aldrings samtidsdiagnose. Derfor indeværende mange, der taler om det aldrende samfund. Hvilket gør det aldrende samfund til en interessant diagnostisk kategorie i en samtidsdiagnose. Det vil sige i en reflektion over, hvordan vi taler om det at blive ældre. Hvor fortidens forståelse af aldring og alderdom udgør aldringsdiskursens træhed. Som det, der hele tiden gentager sig selvfølgeligt. Det, som vi ikke stiller spørgsmålstegn ved. Arven for fortidens aldringsdiskurser lever i bedste velgonen. Og udgør grundlaget for det aldrende samfundskonstitueringsbetingelser. Det er konstruktionen af disse betingelser, der optager en forskere, som betriver samtidsdiagnose. En socialanalytisk samtidsdiagnose. Med inspiration fra professor, doktor Fil og nu forskningsdirektør Lars Henrik Smidt. Og hele hans livsværk omkring det socialanalytiske perspektiv. Netop fordi, at vi trækker på selvfølgelige forståelser af aldring og alderdom. Har det aldrende samfund en undertitel. Da de ældre betrune, som står her. Men på ende af at vise, hvordan vi forsøger at sætte lihedstegn imellem det aldrende samfund. Og forestilling om, at ældre truer samfundets sammenhængskraft. Forstået som samfundets sociala orden. Det aldrende samfund bygges på et fundament, hvor de ældre kategoriseres som trune. Ligesom de onsvage igennem tiden er blevet kategoriseret som farlige. Det er forholdet mellem fortidens diskurser og fremtidens tendenser. Der muligt gør en articulation af det aldrende samfund. Som andet om mere end blot identisk gentalte. Med en socialanalytisk kategori er der tale om en kiasme, der hedder gentagende distancerende gentalte. Det betyder, at diskursens træhed udfordres af forandringer i tiden. Forandringer vi benævner tendens. En tendens til aktiv aldring er ved at gøre sig gældne og udfordre kategoriseringen af de ældre som trune. Vi foresætter så ledes, at det aldrende samfund destabiliserer samfundets samfundets sociale orden. Den demografiske udvikling gør et indbrud i organiseringen af samfundet, og benævnes som en så stor udfordring, at vi faktisk anvender militaristiske udtryk, uden skillen til hvilken virkning det har, at vi anvender de her udtryk. Så vi taler om bumper, om demografiske bumper, ældrebumpen. Vi taler om ældrebumpen som et fremtidigt fenomen, hvor stigningen i antallet af ældre vil udgøre så voldsom skader, at det nødvendigt gør en sammenligning med bumper. Så er vi klar over noget af galt. Men hvad er det egentlig for nogle gæreninger, som vi gør til kænskæreninger i det aldrende samfund? Der taler om demografiske ændringer. Og demografi handler om befolknings sammsætningen, og den handler også om ændringer i befolknings kvalitet. Sat på spæsen, og det her er virkelig sat på spæsen, for at fremme forståelsen af min poænte omkring den demografiske udvikling. Så sat på spæsen, så har vi været vant til at anske befolknings sammsætningen, som noget, der kunne lide en pyramidesform. Vores samspillighed mellem generationerne handler om de ældres selvfølgelige afståelse fra makten. I håbet om, at den næste generation kan gøre det endnu bedre. Det betyder, at næsten 2000 års ritualer udfordres af det aldrende samfund. I forhold til det aldrende samfunds generationelle forordninger, det vil sige, hvor kunsten at afstå gør os til kunsten at vedstå. Vi er blevet så meget bedre til at redde liv. Vi er blevet så meget bedre til at forlænge livet. Og det betyder, at livslængden er råd, undskyld. Råd af øget. Livslængden er øget så meget, at vi i dag lever væsentlig længere end for bare 100 år siden. Det har en betydning for populationen. Når efter kristidens børn er ved at blive ældre, er der eksempel ikke hænder nok til, at resten af befolkningen kan tilvare på alderdommens samfundsmæssige bebygelser. Igen sat på spidsen for at fremme forståelsen. Det betyder så, at den pyromide, som jeg havde herop på slagtene før, den kan vi simpelthen vende 180 grader. Og det betyder, at denne her eksisterende orden imellem generationerne, den udfordres. Fordi trækanten bringer samfundet i totalt ubalanse. At godt se en trækant, den kan simpelthen ikke stå på denne her spids. Den må enten vælge simpelthen type til den ene tid eller type til den anden tid. Så trækanten her vælter samfundets sociale orden. Og vi må have nogle støtteben, som kan understøtte denne her trækant. Men hvordan kan man understøtte et sådan aldrene samfund? Hvor fundamentets børn og unge og voksne overhales, at voksne antal ældre. Hvilke forventninger har vi til de ældre, og hvad begrundes disse forventninger egentlig i? Samfundets ubalanse begrundes i vores selvfølgelige forestillinger om aldring og alderdom. Forstillinger som domineres af antigens, statistikens og klinikens italesættelser af aldring som afvikling. Men det vi ser en tendens til er, at politikens og pedagogikens italesættelser af aldring og alderdom handler om udvikling. Det aldrene samfund skal således balansere imellem forestillingen om sovel-afvikling som udvikling. Aldring og alderdom er siden antikken blevet til som en generell forfalsk kategori. Hvor det simpelthen går op af barket til midt i livet og så rusker derned af barken med en afslutning i døden, eller, hvis man er heldig og tror på det, en opstandelse hensides. Det statistiske perspektiv kategoriserer de ældre med henvisning til populationens gennemsnitsminske. Og klinikens perspektiv gør aldring og alderdom til en diagnose med fokus på pronose, det vil sige på kuren, og på profilaxe, det vil sige forbyggelse. Det betyder, at når vi præsenteres fra et udsavn som det her, de fleste syge af ældre, så laver vi automatisk en vending, der hedder, når man sommer de fleste ældre jo være syge, men nej, de fleste ældre er raske. Og i det alderne samfund bliver vi til som syge ældre, der føler sig raske. Her i består paradoxet, vi gør os til ældre, der er syge i de dominerende afviklingsdiskurser. Men føler os som personer, der er raske. En raskhed, det ældrene samfunds politiske og pædagogiske af, hvad hedde, udviklingsdiskurser er optaget af. Støttebenene. Det ældrene samfund har brug for støtteben for at holde balansen. Støtteben, som tager afsat i forholdet imellem de to kategoriseringer, jeg snakket om før, de syge ældre på den ene side og den ældrene person, der føler sig raske. De syge ældre udgør problemet for den alderne person, der føler sig raske. Fordi der ligger en indbygget fordring om, at man hele tiden skal arbejde på, ikke at komme til at tilhøre kategorien de syge ældre. Insatsen for at genoprette samfunds balanse henviser til arbejde med, at vende de syge ældres laster til den raske person's dyder. Den første død udgør et af støttebenene. Det her støtteben henviser til, at når vi lever længere, må vi skulle kunne ville arbejde længere. Den anden død udgør det andet støtteben. Og henviser til, at fortsætningen for, at kunne arbejde længere, er, at vi skal kunne ville leve sundere. Det ældrene samfund fortsætter, at alle skal kunne ville beligeholde og udvikle deres arbejds- og sundhedskompetencer livslangt. Det ældrene samfund må derfor have sin ældringspolitik. En ældringspolitik, hvor den ældrene person ikke bruger sine ressourcer på sig selv, men på de andre. Den personlige udvikling skal foregå på kollektivets premiser og dermed for populationens bedste. Og det bedste for populationen i følge OECD, WHO og EU er, at vi alle forbliver aktive hele livet igennem. Men aktive i forhold til værdierende sundhed og arbejde. Aktiv ældring er det, det handler om. Aktiv ældring skal så ledes sikre balansen i det ældrene samfund, men for søget på at ophæve ældringens passive selvfølgelighed med, og hold fast, en imaginær benestrej. Altså hvis man lavede en benestrej mellem aktiv ældring. Det er selvfølgelig for søget på at ophæve ældringens selvfølgelige afviklingsdiskurs. Og vi ser mange benestrejsur for tiden. For eksempel benestrejsur som sønældring, produktiv ældring og positiv ældring. Det vil sige, at aktiv ældring er funderet på forestillingen om ennu ikke passive ældring, som forventningen til, at sygdom og død kan udsættes i alderdomens livsalder. En sådan forventning kræver sine disciplineringsformer. Aktivering og mobilisering udgører det aldrene samfunds disciplineringsformer, og hele grundlaget for at tænke ældring som aktiv. Det handler om at skulle kunne ville vil lige holde og udvikle sine arbejdskompetencer livslangt. Det handler om at skulle kunne ville vil lige holde og udvikle sine sundhedskompetencer livslangt. Hvordan måde bliver politik og pætagogik to sider af samme sag? I det politikken pætagogiseres, og pætagogikken politiseres i det aldrene samfunds tjeneste. Det betyder nemlig, at en ældringspolitik må have sin ældringspætagogik. En ældringspætagogik, der sikter mod at intervenere i den enkeltes selvforhold, og dermed taler til den enkeltes selvforhold og ikke til fornuften. Og så kan man spørge, hvorfor ikke tale til fornuften igennem mere oplysning om aldrens bebyrdelser? Nej, det kan vi ikke, fordi folk allerede ved bedre. Så forbyggelses diskursen har spillet falit. Det er ikke et spørgsmål om mangle på oplysning. Det er forskellen på, at sundhedsvæsenet taler til populationen om risikokalkyler i almenheds tjeneste. Og så er det enkelt person, som har optaget af chanceryderiet i sin egen tjeneste. Talen til selvforholdet henviser til personens følelse og raskhet. Man kunne sige, når du føler dig rask godt, så skal du blot aktiveres, for at kunne vil lige holde og udvikle dine arbejdskompetencer. Eller man kunne sige, perfekt, du føler dig rask godt, så skal du bare mobiliseres, for at kunne vil vil lige holde og udvikle dine sundhedskompetencer. I det aldrende samfund vil det have sands for den aldrende person's selvforhold, hver omdrejningspunktet for bekymringsindustriens agender. Det vil sige aktiverings- og mobiliseringsansatte i såvæld den private som den offentlige sektor. Der hvor de humane ressourcer skal optimeres i jakten på det sunde og det lange arbejdsliv. Derfor bliver allringspetagogikken til sundhedspetagogik. En sundhedspetagogik, der er optaget af den aldrendes forhold til sin aldring, som et livslangt identitetsarbejde, hvor tanken om at være en byrte for samfundet, at ligge samfundet og de andre til last udgører viljen til aktiv aldring. Vi skal alle være aktiv i det aldrende samfund. Vi skal alle blive ved og ved og ved. Vi skal alle arbejde os i hjælp. Men kan og vil, vi arbejde os i hjælp. Og dø i skarmen over, at vi har misligeholdt vores sundhedskompetencer. Lad historien begynde. Der var en gang et aldrendes samfund, hvor alle hoppede rundt som små, dure selvkaniner. Når batterierne var flade efter en langdagsarbejde, var det tid til at oplade dem eller måske udskifte dem, så de igen var klar til næste dagslange arbejdsdag. Sådan levede dure selvkaninerne dag ud og dag ind. Men om de levede lykkeligt til deres dagesinde, det melder historien endnu ikke noget om. Tak for opmærksomhed.