 Aarhus Universitet har igennem de sidste 10 år benyttet årsfesten til at udnævne en æresalumne. Det gør vi, fordi vores største og vores vigtigste aftryk på samfundet er de mange dygtige kandidater, som været år stort mod i verden for at bruge deres viden til at skabe forandring og forbedring. Den første æresalumne var hans kongelige højhed, Kronprins Frederik, og sidste år havde vi den store glæde at kunne udnævne tidligere grundførste direktør Niels Du Jensen. De 10 personer bag mig har på vigt forskellige måde brugt deres faglighed, så vel som deres personlige engelskaber til at gøre en forskel i samfundet. Ikke kun det danske samfund, men også på en international skala. Dette års æresalumne er bestemt ingen undtagelse, som departementchef i statsministeriet. Siden som topdiplomat og senest som er vervesleder har han på fornemmt vis brugt sin viden i Danmarks og det internationale samfundstjeneste. Sansen for diplomatiskenet igennem allerede som 10-årig. Vores æresalumne skal til at stille øl på bordet til en meta i hjemmet. Men da han kommer ind i stuen, drejer han straks om på helen og skjuler øln for gæsterne. Det viser sig nemlig, at direktøren for tubor er blandt gæsterne, og ølnene var fra Karlsberg. Så er de måtte naturligvis gennems af vejen. Den diplomatiske intuition og interessen for internationale relationer blev tilføjet en solid faglig ballast, da han startede på statskunskapsuddansen i 1963. Det fundament blev der brug for flere gange i løbet af en lang diplomatisk karriere som ambassadør i USA, ved angrebninger på World Trade Center og indledningen af Irak-krigen, som direktører for undresministeriet under Mohammed-krisen, hvor han rejste rundt i mellemøsten for at skabe dialog, og i 2006, hvor han var med til at verkuere flere tusind danskere under krigen i Libanon. Efter at have tilbrakket et helt arbejdsliv i verdens brændpunkter ville mange måske lade sig fristet til at gå på pension. Men ikke lidt over seersalumne. Han valgte i stedet at tage hull på anden del af sin karriere. Denne gang er jeg værdslivet med en ledende stilling i Haltertopsøg. I gennem med fokus på at bruge sine viden og sit efterhånden enormt med netværk til at skabe og styrke globale relationer. I dag har jeg den store ære og fornøjelse at udnævne ham til æresalumne her på Aarhus Universitet. Som fysisk bevis på Hedersprisen ville jeg overrekke vores æresalumne den unikke glaskål på Podiet, bag hvem er lavet af glaskunstner Tobias Møll. Overs æresalumne 2018 er Ulrich Federsbil. Det er en gang blevet sagt, sikkert med et glemt i øjet, at en diplomat er en, der altid tænker som en ekstra gang før han intet siger. Men jeg håber I lige vil, Ulrich, at du vil sige et par bevingede ord fra vores talerstod. Der er første gang, så er det mine ben på Aarhus Universitet. I september 1963 så verden meget anderledes uden i dag. Året fra inden var min afrejse som værnepligt i Søvjørn i Grønland, blev udskudt med en måned på grund af kubakrisen. Når Sakslørg Lufthavnen, der var en tidlig amerikansk base, var blevet aktiveret som hospitalamerikanerne, og da vi landede der, brimlede basen stadig væk med amerikanske soldater. De 13. dag i oktober 1962 var vel det nærmeste, vi har været på en krig med at tog på dem. Kubakrisen var en krise, der heldigvis blev løst ikke militært, men med anvendelse af alle diplomatides redskaber. På Grønland besluttede jeg mig for at læse dagskunskab, fordi det som det eneste sodium i Danmark på den tid, havde international politik som hovedfag. Men det var ikke uden beæven, jeg begyndte at studere. Ingen var blevet kandidater, jobudsektoren var militært usikre, og lokalerne var en barak. Men det blev ualmindeligt givende syv år for mig på universitetet med inspirerende lærer og et frugbart miljø, der bidrag på bidrog med indlægering i analytisk tankegang og i at tænke på tværs, som selvfølgelig konkrete viden om intørsnæld politik og det politiske system, der har været en rådetråd i mine forskellige stillinger. I mit speciale skrøje om EF og min afslutning i månedlige examen, om han lede Kissinger Spog om det translandlandtiske samarbejde, to emner jeg beskæftede mig med meget i min 37 år i statens tæneste. Når jeg står her i dag og er meget tankt, taknemmelig og bæret og også benåvet, skyldes det de lærer jeg havde dengang. Det er dem jeg skylder takt, fordi jeg i dag er blevet udnevn til Ærsomdomene. Men selvfølgelig også skylder jeg tak til universitets ledelse, fordi de har fundet være værdige hertil. De nævnte usikker jobudsigt, der blev heldigvis godt til skarmet. I foråret 1991 blev det to første Skendt Polar Departementsefer, og i dag er 9 ud af 19 Departementsefer Skendt Polar. Stadsgrundskabsstudiet i Aarhus hører i dag til blandt Europas 3 Beste. Til og med at trykke på fast forbrugt knappen og sammenligne verden i dag, med de 13 dage i oktober 1962. Er den blevet bedre? Ja, så afgjort. 100 millioner mennesker er løft ud af fattigdom. 800 millioner er kommet ind i middelklassen, mange sygdomme er bekæmpet, og den fjerteknologiske revolution bringer mange foredeler. Verdenshandlen er stedet og bidraget til den store økonomiske vækst. Og ikke mindst er antallet af vebbende konflikter gået ned, og vi har undgået en tredje verdenskrig. Men alle disse fremskridt har bortset fra undværede krig, og også haft negative konsekvenser. Vi kender dem alle klimafandringer, globaliseringsulæmpere, den stigende ulighed, lommere personer uden mulighed for arbejde, migrationer, flygtene kriser, populisme og autoritære regimer. Man kan spørge sig selv, hvorfor vi havnede denne situation. Det er utilsamt, at markbalanserne skifter i disse årtier, og illiberale kræfter ducke op i flere og flere lande. En sådan proces flyger til, som det anerkendte Britjenske International Institute of Strategic Studies skriver. The foundations of global order appear alarmingly weak. Det er stærke, men det sværer rigtige ord. Fundamentet for det international system, som vi kender det, med orden og retfærdighed, er viderskridet. Vi på vej tilbage til tiden før oplysningstiden og den værsfærdske fred i 1648, da standstillet 30-års krigen og grundlaget en ny verdensorden. I århunderet derefter blev et mere og mere fint vedet netværk er regler dernede med møj og besvær og med diplomatisk dygtighed, ikke mindst efter den verdenskrig. Det netværk brænnes i disse år langsomt for kraft, der løsde de problemer, de var skabt til at løse, og som de høj greje løsde, ved at mange diplomater opbygget de probale regionale organisationer, som vi kender i dag. Det tager lang tid at opbygge internationale reglerinstitutioner, men kort tid af nedbrydmen. I dag driver det international system, og disse organisationer er stadig uden en sikker kurs. Det har historisk set altid været en farlig periode. Derfor må systemet styrkes. I gennemligst historien har, som jeg nævnte dygtige diplomater kunne gøre dette og styre det internationale system, sikker de har. Men hvor er de diplomater i dag? Mange er sparet væk, da der i de seneste årtier har været en internationale tendens til at nedskære udennedsministerierne rundt om i verden, og jo øret til side sende deres ekspertise. Det gør det ikke attraktivt at blive diplomat, og kompetencerne forminskas. Jeg siger ikke, at alverden står i dumt, skyldet svekket udennedsministerium. Det er ironisk af en tid, hvor vel de fleste af enige, at vi alle er interdemendente, sker vi ned og forenger vildkårne for diplomatiet, de, der skal styrre og styrke det internationale system. Men også er værdslivet i livet under et svekket diplomatik. Fra mit virke i halvdags observat, hvor vigtigt det er at kunne trække på et effektivt og vidende udennedsministerium. Da Danmark den anden juni 1992, sagde nej til Maastricht-taktræten, krævede det en enormt diplomatisk indsats, både af udennedsministeriet hjemme og ambassaderne i alle EF-landene, for at finde ud af, hvor ledes Danmarkts teknologisk forhold til EU realistisk kunne blive fremtidigt. Det lykkedes på kun 6 måneder, at forforhandlingsudspil stabler på benene, og at det kunne gå kænt ved toppen ved Attingborg i december 1992. Til tross for, at alle EU-landene ikke troede det muligt, da vi startede ud på processen. Hvad spørger mig selv, om Danmark i dag vil have styrke til at løfte en lignende opgave? Vi kan bare se vestover. En af grunderne til, at vi ser, at forhandlingsmæssig kæres fra British side, efter deres bregseligt afstændning er, er stort på tanden gennem de seneste årtier, har skåret drastisk ned på deres udenhedstjeneste, og at forhandlingerne er lagt over i primænlysternes kontor med ringe EU ekstretiset. Det er let nok at sige, at verdens udenhedsministerier skal styrkes, men erfaringerne viser i hvert fald nu, at man desværre taler for døgeøren. Efter Berlinmordens fald skal man ned på militær, efterretnings-tjenester og udenhedsministerier. Det var enden på historien, det diplomatiske, det liberale demokrati havde sejret med Indemann. Men som det hedder Netflixerien Hulmland, denne verden begyndte lige efter 11. september. Efter 2001, Irak og Afghanistan, Grine, Libyen, Syrien, Ukraine styrkede alverdens sikkerhedstjenester militær betydelig, mens diplomatiet belagte tilbage på barongen. Da det insøgts- og nationalsystem blev mere usikker, sværkede man diplomatiet. Yder og mere glede mere og mere udenhedspolitik og ressourcer over til statsministerne, presidenterne og deres stabe. I USA er den udenhedspriseste stab, vil det nationales sikkerhedsråde i det videhus, blive fordoppelet under verd, president siden George Herbert Walker Busch. Dengang omkring 950 var staben på 90, da Obama forlod president embedet var på 400 og under Trom for øjstet yderligere. Sinds ter Japan, Kina og Storbritannien oprejlet nationales sikkerhedsråde som USA og jo har også haft et forslag om sikkerhedsrådgiver i Danmark. Men regeringsledare har meget andet at tage sig til en udenhedspolitik, som at regere deres land. Så international politik bliver for dem oftige i bedste fald ad hok, i værste fald amatøragtigt. Og mens udenhedsministerer tidligere var meget betydningsfulde i regeringerne, er de i dag det kun sjældent. Det er de ikke som tidligere med til EUs toppmøder. Mens det er populært at give flere ressourcer til militære efterretnings- tænster, råber befolkningerne ikke lige frem på flere penge til udenhedsministererne. Fordi tror jeg, der ikke har været markante diplomatiske begivenheder og kriser. En untagelse her i landet var Mohammed-krisen. Denne største diplomatiske krise fra Danmark siden er verdenskrig før til flere ressourcer og kompetencer til udenhedsministeriet. Men alene i de sidste ti år, al dansk udenhedsministerium skål dem ned med mere end 25 procent. Från Alton Times pegede i sin leder fra Nylig på, at diplomaterne og udenhedsministeriet i dag var reduceret til at lappe huller i det internationale system. Man måske bare, skal vi se en opløsning af naturel af EU før befolkningerne og dermed politikerne vågner op. Det er bare, vi ikke venter på, og derfor skal vi måske gå en helt anden hver vej og finde en anden måde at regere på på det udenhedspoliske område, hvis man ikke vil give flere midler til udenhedsministerierne, hver jeg selv vil foretrække. Måske jeg skal så udenhedsministeren være visesdalsminister og udenhedsminister på det følgende lagt over til visepresidenten i præsidentielle systemer. Og udenhedsministerierne kunne da på en eller anden måde fusioneres med statsministerierne, hennersvis presidentkontorerne. Jo mere udenhedsministerierne svækkes, jo mere vil endrespolitiken dominere til skade for en langsiktig udenhedspolitik. I udenhedspolitik er der selve quick fixes. Som det er sagt, er en af efterkrigstidens største diplomater og fader til EU, Charmone, han troede ikke på miracleer, han lærer større væk på talmovedhed og retning end på hurtighed, falske udsang og tidsfrejster. Hertil vil jeg gerne tilføre et spansk ordspråk, som Henrik Kissen, jeg ønner, citerer om bibliomatiet. For den rejsende er der ingen veje, veje skal laves ved at gå. Lad mig til slutt endnu en gang takke og ordstunnalitet, både for min uddannelse og forhedsbevisning i dag. Jeg er glad for at være tilbage til det sted, så som jeg har haft den naturlige tekniknydning til, i det min far gammel mange år sier, hvor folketingens valg her i århuskrigsen, min mentor i erhvervslivet Halter Topsø blev æresdokter her i 1968, og jeg blev i 1971 så at sige gift ind i universitetet, i det min svi og far var professor her. Jeg ser frem til fortsat tekniknydning til århus, gennem mit fremtidige virke The Business and Social Sciences. Tak og tillykke med fødselsdagen.