 Ærrede gæster. Mit navn er Laura Munch-Petersen, og jeg er kandidatstoderne på International and Global History with Faculty of Arts. Det er en meget stor ære at forlove og stå her i dag og forsøge at sige noget klodt på vejene af de over 40.000 studerende ved Aarhus Universitet. Min tidståndsoderne på Aarhus Universitet startede i september 2010 i universitetets fineste og fornemste lokale, hvor vi sidder i dag, Aarland. Vi sad 120 nye historiker og kiggede nervøst rundt på hinanden med minimum to tommestol imellem os. Ingen tur at sætte sig ved siden af nogen, som de ikke kende. Når jeg står her i dag, fem år senere, så er der ikke meget, der har ændret sig. Har stadig højt til loftet, udsigt over universitetsparken og kogskind på bæntene langs vikken. Den eneste forskel jeg ser er, at der er betydelig færre tommestole. Det er ikke et lokale, man forlovede til at være i mange gange som studerende, men det var her min studietid startede. Det var her jeg gik fra at være studerende til at blive historiker. Bygninger har store betydning for vores historie, og de fortæller mere om vores liv, end vi ofte giver dem credit for. I dag spænder Aarhus Universitet vidt vant geografisk, men de gode bygninger i og omkring universitetsparken er noget helt specielt. Historie bor i dag i Nobelparken, men det er her omkring de gode bygninger som føle som mit tilhørsted, som mit universitet. I anledningen af Universitetet's 50-års fødselsdag i 1998 blev arkitekten bag Universitetet C.F. Møller opfordret til at udgive en bog om tankerne bag Universitetets bygninger. Her i citere han for den betændning undervisningsministeriets udvalg kom med i 1919 med henblik på oprettelse af det første universitet i Jylland. I betændningen står der blandt andet, at det nye universitet i så høj grad som muligt bliver et kollegie-universitet i den forstand, at Universitetet ikke blot giver de studerende undervisning, men også til sin rådighed har studenter går og studenterne kan bo. Her bliver Aarhus Universitet noget helt specielt. Tænk, at man kan bo på Universitetet. Det er både fascinerende og en lille smule skrammende. Men udvalgsmidlemmerne havde fat i noget af det rigtige. Universitetet skulle ikke bare være et sted, man gik igennem. Det skulle være et sted, man levede. Både studenter og professorer. Selvom professorerne er flyttet ud, så mødes boliger, undervisningslokaler og bibliotekere stadig i Universitetet-parken. På de første forrestag viser parken sig fra sin bedste side, og de studerende strømmer ud fra læsesale med bøger og tæpper under armen, præcis som kør, der kommer på græs efter en vinter i stallen. Det er et der Aarhus Universitet sommer af liv. Aarhus Universitet er specielt på grund af det samlede kampusområde. Det kan vi også takke det før omtale det udvalg for. I følge af dem skulle Aarhus Universitet være noget helt andet end det gamle Københavns Universitet. Udvalget skriver endda i deres betænding, at Aarhus Universitets bygninger, og nu citerer jeg, bør i det hele taget være bedre end Københavns Universitet. En sådan formulering var nok ikke gået i dag. Men den i hærdighed som skaberne af det første Jyske Universitet havde, syntes jeg er beundringsværdig. Der var en vision bag udformning af det nye universitet. Ikke nok med, at de studerende skulle bo på universitetet. Nej, de skulle bo tæt sammen med deres undervisere, så ledes, at Universitetet blev sit helt eget lille samfund. Det var ikke nok, at de studerende mødte deres undervisere og professorer i forelæsningslokalerne. Nej, de skulle mødes på stierne i Universitetsparken og i de fælles spisesale og kantiner. Der er sket meget med Universitetsverden, siden CF Møller tegnede de første streger, til det vi i dag kender som Aarhus Universitet. Der er betydelig flere studerende. Der er en hel del flere kvinder og en næsten ur- og skuldemengefag at vælge emellem. De fem år, jeg har været studerende, har været præget af, at Universitetsverden er i gang med en stor forandring. Vi har snakket om kærnefarvelige synergier, om akademiske silor og om farvelige udviklings- og forandringsproceser, om minimumsteametal, om konfrontationsteamer og om feedback. I de sidste par år har vi mere end noget andet snakket fremdriftsreform og dimensionering. Der er her tale om nogle elementer, som måske mere end noget andet gør op med det gamle og klassiske Danlises Universitet, som C.F. Møller tegnede. Selvfølgelig skal Universitetsverdene ikke blive i forretiden eller gå i stå. Men hvis fremdriftsreformen ikke gør os til bedre studerende, eller hvis dimensioneringsplanen ikke gør os mere sikre i vores studievalg, hvad vinder man så? Jeg kan frygte, at man er i gang med at pille farveligheden ud for i stedet at sætte fremdriften ind. Vi studerende, vi er på Aarhus Universitet i nogle år, inden vi skal videre. Vi forsøger at blive så dygtige som mulig og går dermed Aarhus Universitet til vores springbrat ude i den rigtige voksne verden. Men fremdriftsreformen frarøver os muligheden for at fordybe os, og for at blive de bedste til vores fag, og for at få al vores føle, at vi har styr på vores farvelighed. Den ødelægger vores springbrat. Fremdrift og dimensionering gør, at farvelighed bliver sat til side for STTS-point. Vi skal få al i verden hurtigere igennem og sommerforståelsen vige. Det eneste, der tæller er på ind, og det virker til, at det er de færreste politiker, der kan se, hvad de er i, at de studerende engagerer sig i mere end bøger, når de begynder på et studie. Men det, som gør Aarhus Universitet helt specielt, er de fagråd, studiekrise, foradragsforeninger, bogformidligger, revyforeninger og selvfølgelig fredagsbare, som skaber liv. De studerende, som engagerer sig i deres studiemiljø, er med til at løfte os alle sammen igennem, når dane på læsesalen bliver for lange. Den læring, der ligger i, at arbejde frivilligt for ens medstudierne, er måske den moderne version af det element af danlse, som universitetet indeholder. Men fremtræfser får med fjerner og stjæler de studerendes mulighed for at engagerer sig i deres studier. Dimensioneringen straffer os, hvis vi i løbet af vores studietid bliver klogere på vores egen faglighed og kompetencer, og dermed finder et springgræt, som passer os ædder. Er det virkelig det universitet, vi ønsker? Jeg tror, at hvis vi bliver ved med at presse de studerende, så bliver vi ikke hurtigere færdige, men snarere, færere færdige. Jeg har selv været at kunne se en ende på min studietid, og jeg kan ærligt sige, at den har været fantastisk. Jeg har mødt undervisere, som har engageret mig, som har inspireret mig, og som har underholdt mig, og så har man gjort mig til en bedre historiker, end jeg kunne forestille mig, da jeg sat i aflag for fem år siden. Jeg har også mødt studerende i alverdens foreninger, som tog imod mig med åbne arme, og som har sikret, at jeg ikke kom igennem de tider, hvor det var hårdt at være studerende. For mig er Aarhus Universitet verdens smukkeste universitet. Men hvis de gule bygninger ikke bare skal blive et sted, hvor man går igennem i stedet for, at man lever, så skal man give de studerende tid til at blive de bedste i verden, og ikke kun de hurtigste. Med det vil jeg gerne sige tak for jeres tid, og ønsker jeg en fortsat gået vores vest.