 Opløsningstændningen er formentlig den tændning i vestens historie eller modernitetens historie, som har haft den største kulturelle forandringskraft. Der er andre kilder, det er Jødes Kristene og det er Græsk Rommerske, og så er jo det også Mydelalleren, men det er først med opløsningstændningen i 1700-tallet, at vi begynder at ane for alvor kulturne af den modernitet, som vi befinner os i i dag. Og der kan vi sige, at opløsningen starter med jordskælvet i Lisabon, 1755, og den slutter med Napoleons magt-overtagelse i 1799 i Frankrig. Man kan selvfølgelig diskutere, hvad jordskælvet har med det her at gøre, men det er første gang, der relativt centralt i Europa og ikke bare omkring Middelhavet, sker at større jordskælvet, og jordskælvet i Lisabon var stort. Det fik en enorm kulturel effekt. Den anden side af opløsningen af Napoleons magt-overtagelse er en afslutning på den franske revolution, og dermed slutter det, vi kalder, kærnetiden for opløsningstændningen. Inden vi går i gang med selve opløsningstændninger er et lille forhold, vi skal have afklaret. I 1840, altså fra 1650, der begynder der at intrede en ny opfattelse af naturen. Det er i serien Naturphilosofien, man ser det, og det er omkring personer som første kart og lidt senere Newton. Det, der sker, er at man gennemfører en matematisering i erkendelsen af naturen, det er det ene. Det andet er, at man opfatter naturen mekanisk. Det trøde jeg er, og det vigtigste er, at man fjerner alle hensigtårsager i naturen. Man spørger ikke længere, hvorfor noget finder sted, men man stiller spørgsmålet, hvordan går det til. Denne nye naturopfattelse fik en enorm succes, og i 1700-tallet, efter hånden, som det skridder fremover, som vi nærmer os midten af 100, så begynder den succes at være så stor, at man tænker på, kunne vi ikke overføre de samme principer eller idéer, som var opstået i relation til naturerkendelsen til samfundserkendelsen og historieerkendelsen, og det er så det, der lidt efter 1750 vinder indpass. Jeg taler her om oplysningstidens idéer. Nu er det sådan, at der var rigtig mange oplysningstænker. Centrum var Frankrig, Skotland og til dels Tyskland, men det omfattede hele det europeiske område. Det, der var charakteristisk, var, at der var så ekstremt mange positioner, og de bekrigede hinanden. Når jeg i dag skal sige noget om oplysningstiden, så springer jeg det interne pedanteri, der var på det tidspunkt over, og koncentrerer mig om nogle centrale idé-dannelser. Men inden vi går i gang med disse, så er det lige et forhold, vi skal have fat på. Det, der slår igenom nu her, i det, vi kalder oplysningstiden, det er en generelle sekularisering. Som regel siger vi, at sekularisering er det, at politik og religion bliver afskildt, og det er heller ikke forkert. Men en mere rigtige bestemmelse ville være at sige, at det, der nu sker med sekulariseringen, er, at religiøse forklaringer grunde trækkes ud af en række vidensområder. Når man beskæftiger sig med historie eller økonomi eller moral eller samfund, så trækker man de religiøse begrunnelser ud af det. Det er det, man kalder sekularisering. Og denne slår nu generelt igennem, og det betyder, at man forsøger nu med en almen sekularisering, at vinde ny viden i forhold ikke længere, bare til naturen, men også til samfundet over til historien. Det er simpelthen oplysningstænkningens grundlag. Jeg skal lige nævne, at en række af oplysningstænkningens filosopher var atheister, ikke alle. Men der var meget få af dem, der ønskede religionen afskaffet. Langt de fleste var den opfattelse, at religionen var samfundsmæssigt gavnlig, fordi den var udtrygt for, eller den frembrægte en art sammenhængskraft. Okay, så kan vi gå over til et par af ideerne i oplysningstænkningen. Lad os se på en af de første ideer. Jeg kalder den opdagelsen af historiens hemlighed. Det består i, at man fjerner gud og forsynet, når man skal forklare, hvad historie er, hvordan den hænger sammen, hvordan den udvikler sig. Nu gør man den opdagelse, at materialet fra de transatlantiske opdagelser, altså Nordamerika og også Jøet Indien, er en masse etnografisk material, der gør, at man kan sammenligne med det, man har i Europa. Og så siger man, at det, der bestemmer historiens udvikling, er den måde man behersker naturen på. Det er simpelthen det, der er grundlaget for, at der er orden og udvikling i historien, eventuelt også fremskridt. Der opererer man med et første statiet, man kalder jer og fisker statiet, selvfølgelig inden de andre i USA. Her lever man direkte i naturen. Det næste statiet kalder man normalt statiet, og det er et biblens første statiet. Det er charakteret ved, at man delvist temmer naturen, altså husstyrene. Det tredje statiet kaldes det agrikole eller det landbrugsmæssige, og det er det, man har i midlalleren. Her er alle natur i principet behersket, og endelig er det så, det statie man er trådt ind i. Nu, her omkring 1750'erne, det kalder man det borgerlige statie. Det er charakteret ved, at der ikke er flere statier efter det, og at man nu har afsløret historiens himmelighed. Hvad betyder det? Det betyder, at man har en opfattelse af, at historien, ligesom naturen i et vist omfang, kan beherskes ved hjælp af rationelle midler. Det var en kæmpe opdagelse. Den fandt sted indenfor den økonomiske tænkning, og da det i dag er sådan, at den økonomiske tænkning ikke længere har en historisk dimension, men denne idé efterhånden gledet ud af, det vi betegner som opløsningstænkning. Men jeg mener, den er meget vigtig. En anden idé var ideen om perfektioneringen. Nu får man en idé om, at alt i menneskelivet i en viss forstand kan perfektionere os. Det gælder moralen, det gælder samfundsindretningen, det gælder estetikken, og det gælder i det hele taget, at alt mennesket besider i kraft af at være mennesket en evne til perfektion. Hvorfor opstår denne idé nu? Den har aldrig været formuleret før. Den opstår fordi, at arvesønden og religionen er trot tilbage, mandor at sekulariseringen er slået igen. Så længe det gælder, at der er en religion, der behersker en række af menneskendes livsytringer, og der er under, at der findes noget af det hed arvesønd, hvad der ingen kunne komme på ideen om, at mennesket kunne perfektionere sig selv, og den verden, det lever i. Den idé opstår nu. Den opstår samtidig med, at man for første gang formulerer en idé om framskridt som sådan. Indtil der har man haft idé om framskridt i krigskunsten, i magelemningen, i lægekunsten osv. Men man har aldrig haft en idé om framskridt som sådan. Den dukker nu op, den har vi jo stadig væk. Man kunne også nævne, at nu her i forbindelse med opdagelsen af historiens hemlighed og ideen om perfektionering af mennesket og det tvæsen og det verden, der opstår der en idé om, at man kan lave historie, man kan skabe historie. Det var også helt nyt på det tidspunkt. Indtil der betyder historie, sådan som det grundlægges i antikken, berætning om fortidige begivenheder, der hver er det rendere. Nu bliver historie også noget, der angår fremtiden, nemlig det, man kan skabe om. Det var en ekstrem nydannelse og i det hele tag kan man sige, at opløsningstænkningen er en tænkning, der er, hvad skal vi sige, den er aktiv, verdensforandrene i forhold til middelalder, tænkningen, der var kontemplativ, så er opløsningstænkningen aktiv og den er fremtidsorienteret. En anden stor ideformation i opløsningstænkningen var formuleringen af menneske rettighederne. En kort formulering finder vi i den amerikanske uauhængighedsaklæring i 1796, og så finder vi et omfattende articulationskomplex i den franske revolution i 1749. Det var jo ikke første gang, at der blev formulerede rettigheder. Det kender man tilbage til Adam og Eva, men det var første gang i historien, at der blev formulerede noget, vi kunne kalde, almenlige rettighed. Det vil sige, at alle mennesker ude fra disse menneskerrettighedsformuleringer i principet var lige i forhold til lovn, og det er første gang, man har noget sådan. Disse eklæringer, især den franske fra 1789, er det der udgør hovedsubstansen i FN-aklæringen fra 1948. Der kan vi se en direkte kontinuitet og en umiddelbar inspiration fra opløsningstiden. En af de store filosofere i opløsningstiden var den tyske filosof Emmanuel Kant. Han satte sig for i 1784'erne i en lille artikel, at besvare spørgsmålet, hvad er opløsning, og det er jo meget passende i denne sammenhæng. Da han samtidig var en stor filosof, kunne man sige, at det er et stort og godt svar, han giver. Altså vassist afklæring, hvad er opløsning. I denne artikel 1784, der skriver han, og nu citerer jeg, opløsning er menneskets udgang af et selvforskylde umøndighed. Umøndighed er manglen på evne til at betjene sig af sin egen forstand uden en andens ledelse. Seldforskyld er denne umøndighed, når årsagen til den ikke ligger i forstandens mangler, men i manglerne beslutsomhed og mod til at betjene sig af den uden en andens ledelse. Ha' mod til at betjene dig af din egen forstand er altså opløsningens valgsprover. Det var sådan set en fantastisk sammenfattning af hele opløsningens bestrebelse. Lik mærke til, at Kant ikke udpinsler det til et enkelt område, men han tager udgangspunkt i menneskets forstand uafhængig af de områder. Denne forstand skal udtrykke viden og gennemføre handlinger i forhold til. Det her gælder alt i tilværelsen. Gru din egen forstand uden nogen andens ledelse, og ha' mod til dem. Efter hånden, som vi glider frem i tid, så sker der det, og nu slutter vi efter den franske revolution, der starter i 1789, og i en vidsforstand kan sige, så vil jeg avslutte 1799, hvor Napoleon tager magten. Der sker der det, at opløsningstænkningen over alle de offentligheden, mere eller mindre, bliver identificeret med den franske revolution. Og det var heller ikke helt forkert, fordi de franske revolutionære popperopte sig i højegrej af forskellige opløsningsfilosofere, mere eller mindre med rette, men det gjorde det. Og da den franske revolution udviklede sig til et sandt redselsregime med henredelser på samlebånden, er det en lysende, at selve opløsningstænkningen kom i et ekstremt dårligt ry. Og det betyder så, at efter 1799 er der ikke ret meget en tilslutning til opløsningstænkningen længere. Og fra omkring 1800-1850'erne ser vi over alle de europære, mere eller mindre konservative nye bølger, men omkring 1850'erne opstår der på nye, hvad vi kunne kalde, revolutionsbevægelser over alle de europære, og der trækker man i ikke ringegreget på ideer fra opløsningstænkningen. Man kan nævne de nye grundlovere og forfatninger, der bliver gennemført rigtig mange steder i Europa, blandt andet i Danmark omkring 1750'erne, og her trækker man blandt andet på menneskeræddighedseklæring og i et grundlæggende på demokratieopfattelser, der blev formulerede i opløsningstænkningen. Det der sker efter 1850'erne er, hvad man meget hurtigt kunne sige, at opløsningstænkningen slår om i modernitet. Der er den helt afgørende forskel mellem opløsningstænkningen og modernitet, at opløsningstænkningen var om man ville et bogprojekt og diskussionsprojekt. Moderniteten derimod er et projekt, hvor der dannes institutioner. I meget, meget høj grad er det sådan, at de institutioner, der udgør det, vi kalder moderniteten i vesten, er institutioner, der foredager os i det grundlag, serveret af opløsningstænkningen. Så i den forstand kan man sige, at opløsningstænkningen, når vi nu skal til at runne lidt af, er et enormt indbrud i vestens historie og efter min opfattelse, er der neppe større, hvad man kunne kalde kildere, til den nuværende modernitet i vesten, end det som opløsningen leverer i disse små 50 år fra 1755 til 1799.