 Kapitel 11 i Mjønerens Pilegræmsfærd Det er en LibriVox-henspildning. Alle LibriVox-henspildninger er offentlig eindom. For yderligere information eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Mjønerens Pilegræmsfærd er automatinmøller. Kapitel 11 i mit gamle værelse Jeg har sagt god natt til proprietæerne af Astrød, og står i begreb med at gå til ro i Linnegårdens gæsteværelse. Min gamle stue. Udenfor Øs regner det. Så kort, derinde er til kron, vil jeg være blevet gennemblødt på vejen. Under påskud af, at jeg kun kan sove om morgenen, når jeg venner ryggen mod vinduet, fik jeg seng flyttet over til den anden væk. Netop så lede så min seng stod i sin tid. Jeg vil forsøge at forestille mig, at jeg kun er 14 år. At jeg aldrig har forlatt Linnegården, og at den store verden er mig ganske ukendt. Mine samtaler med gamle Frederikke har gjort mig fortid en lyslevene. I år og morgen er det sangt hans aften. Jeg har nu været i Vejleby langt over en måned, og dog synes det mig, som om det kun var en uge siden jeg kommer til. Aldrig er dagene flåret så ledes for mig, og aldrig har jeg følt mig yngre i sin. Jeg synger om morgenen, når jeg klæder mig på, og om aftenen falder jeg i søvn med et smil om leberne. Foråret, der meldte sig med bud til mig, har ikke løjet. Jeg bliver mere og mere fortruelig med tanken om at købe Linnegården tilbage og tilbringe resten af mit liv her. Ganske vist forstår jeg mig ikke på landbrug, men jeg kunne jo bortforpakte jorden. Det er kun selvegården og haven, jeg vil behålle for mig selv. Hvad broder hjemme om verden og menneskene? Ejnsomheden vil være marker, stille videnskablige sysler vil kunne udfylde min tid. Nej, jeg lyfer for mig selv, når jeg taler om ejnsomheden. Jeg mener det ikke. Så lødes jeg ikke i det fremtidsbillede, jeg udmaler mig. Tid på Linnegården skal jo min søn fødes. I de same omgivelser, som en gang var min hele verden, skal han efter hånden blive så livet bevidst. Og limpelig ledes frem ved federes og moders hånd, at han en gang kan lære at lyfte den stin, der blev mig for tung. Jeg er ikke gammel, 40 år er ingen alder, og livet skylder mig meget. Jeg har kraft og vilje nok. Jeg vil tage et tag med skæbnen og tvinge den i kneg. Det er netop godt, at hun er ung, just så ledes som hun er, bør hun være. Alt barn i nu, blød og bøjelig, lidt til latter, og dog med alvårens kjult basmilet. Sund, ung, fuld og kraft. Hvad skulle jeg med en gammel husstrug, der måske ikke selv kunne armes i et barn? Og hun, der har ved øjeblikke, hvor mest trystighed og forsagtighed har bindet mig. Og nu håber jeg i tro, og tror i håb. For hver dag er vi kommet hinanden nærmere. Når jeg sidder i haven og maler, kommer hun altid ud til mig med sit håndarbejde. Og vi snakker og pludder og lærer som om, vi har kendt hinanden i mange år. Hun har betroet mig, hvorfor hun måtte smile, den gang jeg så hende i kopien. I den tid hun opholdt sig i København, bodde hun hos en familie i godtterskade, som jeg hver dag kom igennem på min vej til og fra kontoret. Jeg var så præcis, at hun kunne stille sit uge efter mig, erklærede hun. Men i øje i dag, når hun ikke hvem jeg virkelig er, og til syvende og sidst, er det vel dog det bedste. Jeg vil ikke, at hun skal blende sig min ridom. I fredags, da jeg ville se kirken, fulgte hun med. Det var nærfaldet af os vanskeligt at få nøglen. Kirkesangeren rette en tyve på en moderne eller helvede stykke seminarist med første karakter. På sin vis mere overlegn, end en stiftsprost, og forenemmerer, end en kaffegrosser, og dog så uendelig ukokt, ville have nøjagtig besked om, hvorfor jeg ønskede at se kirken. Den gamle kære kirke, stadig er den ikke, og dog synes den mig mere andags væggende end nogen dumkirke. Gennem den kølige luft, under de vidkalkede kors velvinger, slog mig i møde et pust af min barndoms tro. Og ved mod et mindet jahine dage, da jeg hønrykket os over de år, der udgik fra Galilea og besejerede den halve jord. Nog det snart mange år siden jeg havde været i en kirke. Den usøvængelige store udskovende E-30 Altertagle, med årstallet 1644, der altid har stået for mig som et vidunder af kunst, så jeg igen med rørelse. I første øjeblik fra bagsædelsen over, hvor plumpt og klosset figuerne i virkeligheden var gjort det, men det var kun et nu. Jeg ville se den igen med min barndoms øjne, og det lykkes mig. Om jeg havde været ene, ville jeg have knælet på Altertrendets fløjlshønne, og bet til den gud, jeg ikke mere tror på, om den kvindes kærlighed, der nu stod ved min side. Og hun, hvad tænkte hun? Hvorfor rød med hun, og blev forvirret, da jeg så på hende? Tænkte også hun på, at vi to måske engang skulle knæle ved dette alter? Vi to ene sammen. Astrid, astrid, jeg elsker dig. I det øjeblik følte jeg det. Elsker dig for det hjælpskyld, som du har fælles med mig. Elsker dig for din egen, og for min skyld. Og for Hans, om hvem jeg drømmer. Elsker dig for det hjælpskyld, vi begge skal bygge. Vi to sammen. For ikke sant, du vælger, du får sol efter år fulde af rusk og regn. Du barn, dog kvinde. Jeg har ikke elsket nogen anden, som jeg nu elsker dig. Det andet var kun tant og kødelig lyst. Min atro er rent og uplettet. Når jeg begger dig, er det kun fordi du og ingen anden skal være min sønsmoder. Fra det første glimt jeg så af dig, elsker jeg dig. Det kommer over mig pludselig uventet, som et uvære over den indtidagende vandre. Med en naturmagt selvfølgelig nødvendighed. Fra jeg så dig, har jeg drømt om dig og længtes efter dig. Sælsomt har Skepnind før dig sammen, her i mit gamle hjem. Sælsomt har vi lært hinanden at kende og blive for trolige. Det er Skepninds vink. Jeg ser det og føler det. Vi tog, vi alene hører sammen, nu og altid. Det nødtes ikke en gang, om vi vil i stride imod det, som skal være. Derfor håber jeg, derfor tør jeg tro, jeg ved, at du skal blive min. Så om du stod i eftermiddags, ope på højen, i din lyse nystrød sommerkjole, og så ud over de bølgende marker, og din skulder let berørte min, følte jeg mig overvældet, samtidig knude til jorden, og lyftet til himlen af all livs lykke. Var det det ikke for meget for mig? Gaves der virkelig slig sagelighed på jorden. Astrid, astrid, jeg har aldrig før vist, hvad det er at elske. Du er som den klare sommerdag. Farver og fuld har ønne. Din stemme er vælgede. Din nærhed er duft. Når jeg går ved din side, er det, som vandrerer over en smilende æng. Men når du bor det, er det en høj, mørk, hæmnighedsfuld skov af nole træer, hvor indtil blad tør viske. Du er lyset. Du er lykken. Jeg føler ikke et græn af betænkelighed ved at binde mig til dig. Jeg er fuldt kommet overbevist om, at vi tog af naturen er bestemt for hinanden. Tranken om, der fylder mit hjerte med usilig ømhed. Når jeg stadig ikke taler, er det ikke af frygt, men af ninsomhed. De endnu er det måske mere en halvt ubevist lykkelig anelse, der demmer og hustrer, end en klar bevidsthed. Men netop det er lykke, og den vil jeg unde dig. Du er som frugten, der modnes uden selv at vide det. Når dagen er dig, vil jeg række hånden ud efter dig. Jeg kunne vente på dig i overvis, om det skulle være skønt min sjæl higere efter dig af alt nudes evne, til jeg ville leve i tanken om den lykke, der skulle og måtte komme. Men jeg ved, at du ikke vil det. En dag vil du byde mig dig selv i et blik, og da er timen inde. Han skal hed Nils. Så lyds hed altid den elste søn i vores ligt. Så kan du give ham et navn til, om du vil. Til han er fire år skal du få lov til at råde over ham alene. Efter den tid vil også jeg være med. Vi tog i enighed og under følelsen af vores ansvar og vores lykke. I ham skal det være mig forundt at leve mit liv endnu en gang. Meget bedre, lykkeligere. Vi skal være kække og stålte. Jeg ser ham for mig. Han, den endnu ikke undfangende, lever allerede i mig. Han i mig, og jeg i ham. Jeg smækker vinduet på hvidgab. Luften er tryggende lummer. Det regner ustanslig. På skrænten liveten for vinduet står, som i gamle dage en hel skov af skrepper. Jeg hører droperne tromme på de store bladet. Ned af den staldt skruende havegang veler vandet i strømme. Det lyner svat langt borte, og en gang imellem høres svat buleren af fjern torten. Uværede synne så kom langsomt nærmere. Jeg vækkes ved et blindende glimt, og et umelbart følgende smædende skrætne torten skrald. Lynde må være slået ned lige i nærheden. Kort efter banket det på min dør. Proporiteren beder mig siddet op og kom ned i dagligstuen. Uværede er lige over vores hoder. Det slår nyligt ned lige udenfor Starkhaven. I en far, da jeg er i kledderne. Astrid sidder i dagligstuen i skørt og natkjole. Hun sover endnu halvt og må anstrænge sig for at holde øjnene åbne. En gang imellem nicker hun i søvne. Men når der kommer et stærkt torten skrald, farer hun sammen og ser sig op. Proporiteren tager sine regnkabbe på og går ud for at se efter været. Det lyner fra alle verdensjørner, og torten skraldene følger slæ i slag. Jeg sætter mig hen hos Astrid og spørger om hun er bange. Hun nicker. Det er også et forfærdligt vær. Hver et år i blik synes man, at man måtte vente et nedslag. Og alle udhusen er jo stråttægte. I forfjord brændt det per osens går. Nu braver jeg igen et vældigt skrald lige over vores hoveder. Stuen, haven, markerne ligger vide i et blændende lys. Nej, hun behøver ikke at være bange, beroeligere i hende. Det slår ikke ned. Jeg kender lyden. Hun onder tungt og lukker højnene. Jeg tager hendes hånd, og genser, at der og at der, at hun ikke skal være bange. Hvor mange uver har vel ikke i tidernes løbrasset over Vejleby. Hæftiger i nu end dette. Og dog har lygnet aldrig slået ned i linnegården. Der er ingen særlige grund til enstelse. Det lykkes meget beroelig i hende. Jeg holder stadig hendes hånd i min. Og hun lukker søvndruckende øjnene. Der bliver længere mellemrumme mellem lyner skrald. Uver trækker bort. Glimpene blinder ikke mere øjet sig stærkt, og tortenbravne lyder fjernere. Ofte kun som en ubetidelig rolen. Hun ligger et par gange i søvne. Til sidst synker hendes hoved ned mod min skule. På hendes dybe åndedrag hører jeg, at hun så overfast. Først er proporiteren kommer tilbage i vogner hun, og trækker langsomt sin hånd tilbage. Det er for mørkt til, at jeg kan skældne hendes ansigstræk. Men jeg ved, at hun ser på mig. I dette øjeblik mår også hun føle, at vi tilhører hinanden. Jeg falder næsten øjeblik lige søvn, da jeg har kommet i seng igen. Min sidste bevidste tanke gælder hende. Jeg fryder mig til, at i morgen, når jeg kommer ned i spisesduen, vil hun stå i sin lyse morgendragt, ved den skinnende meshingmaskine og trækte kaffe. Med et smil vil vi sige hinanden god morgen, og med et smil vil hun række mig min kop. Og jeg vil længens efter den tid, da jeg ved, at morgen skal se hende sården, og hun skal være min, og har sovet en lange nat ved min side. Slut på. Kapitel 11. Millionerens pilekrimsfærd er Otto Martin Møller. Kapitel 12 i Millionerens Pilekrimsfærd. Dette er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlig eindom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Millionerens pilekrimsfærd er Otto Martin Møller. Kapitel 12 videre på Kunstnerbanen. Det går godt fremad med mit billede af linegården. Vejleby, set for Brunebake, blev dermed mere aparte af en strengtaget vellykket. Dende gang streber jeg efter og gør tegningen korrekt, og farverne nogen lunde naturlige. Proproeteren finder det udmærket. Navnlig tiltaler det ham, at jeg har tal ryggetræerne på stalle længe, og end ikke glemt en lille luftventil op under tavskæket. Nå, man kan jo udmærke godt ved at brage et menneske og en dygtig landmand uden at have begrebet om kunst. En vis kunstmæsen skal i privatlivet have været rigtig rart menneske. Men altså, det går fremad med min kunst. Jeg har allerede begyndt at lægge mig en egen manier til, hvad der som bekendt er den første betingelse for at blive til noget herhjemme i den retning. Det dummeste end kunstner eller forfatter kan gøre er at være altidig. Det er altfor ubekvendt for publikum, der i så fall aldrig rigtig ved, hvor det har ham. En maler skal kun kendes på sine manier uden at folk behøver slå op i kataloget. Og han forfatter bør ikke skrive anderledes end man kan bedømme hans nye bøger uden at have læst dem. Så mærker Herr Sørensen med selvfølelse, at han har kunstforstand og han smiler til frisk med sig selv og kunstneren, navnlig med sig selv. En kunstner bør derfor vælge sig et lille felt, helst ganske lille og så en gang for alle blive inde for den afstågende ramme. Allerhøjst har det for eksempel kun tiladet en mester som ekstner og forlægget scenen for sine billeder fra Ammar til Fagneø. Dette er den eneste vej til anerkendelse og popularitet, den eneste måde at have det sin individualitet på. Bestand dit gentag sig selv, når man blot en gang har gjort lykke. Blev Hose Andersen til noget før at holde sig til sine eventyr, eller må en side er, vi leverer sig elsket af tateret's faste tander, hvis ikke hans spil evigere altid var den samme kukketeren med hans egen person. Eller ville nogen mån bryde sig om politikens kommunale artikler, der som man ikke visste, hvor enderlig vel man gør i at lavere med at læse dem. Når Hose også fik hver kunstner, hver forfatter, hver eneste offentlige person af betydning, sin vev og slå, sin tråd og klare, sit og forstå, sit og erfare. Der er måske nok dem, der kunne være unskabsfulde nok tilvinds mulig omskrivning af dæktet og tilføje, og alle kom de til at tjene i samme lavmål til begår. Men det ville som end være uretfærdigt. Blot nu her X, må være fornuftigt nok til at blive ved med at skrive enakt stykker til nationaltateret, og den populære forfatter her Y, holde sig til sine københavnske sjovere, eller dog kun skrive sådanne andre pæne småbøger til en kron eller halanden. Det er så rart overkomligt, og så ser det dog ud som om det var noget, hvor her bevar os alle noget i fra altidighed, og hvad der dermed står i forbindelse. Hvor tid tilhører specialisterne? I øvrigt ansøger, at det er fornevendigt for min verdighed, som kunstner, snart at ansøge om et eller andet legat. Det er måske en fejl, at jeg ikke allerede har gjort det, endnu før jeg gammel til at male. At jeg aldrig dels ikke trænger til at offentlige understøttelse spiller som bekendt ingen rolle. Det kommer kun an på at have gode forbindelser, og dem kan jeg med lethed forskaffe mig. Et par gode midtag vil kunne gøre det. Der er, for eksempel, den rosenvoldt, libertranske fonds afdeling for understøttelse af fremadstrebende ånder. Jeg mennes ikke, at direktionen i de senere år ved uddelingen har taget hensyn til kunstnerisk eller litterer fra tjeneste, ansige i trængens vedkommende, så vidt, at almindelig menneskeligt øje kan se. Det vil jeg søge, og det skulle gå underligt til, om ikke netop jeg, som verken af kunstner eller trængende fik det. De Thompsonske legat tør jeg ikke indlede mig med. Jeg har set nok, at James Singleton's beskrivelse. Dessuden må jeg lægge mig et passende lille forføltesvandvid til. Det er noget, der er fældst fra alle andenhåndskunstner og dilettanter, et. et. De mener, at verden altid må beskæftige sig med deres betydende personer, og ser derfor over alt hentydninger, stiklerier, skikaner og missionense, hvor i virkeligheden endtede mennesker har tænkt på dem. Blir et maleri refuseret eller en bograkke til, eller det bevises, at den operære tyvst johlen fra alle mulige andre komponister, straksatisikane, ringt personligt nagere had, der ligger til grund for bedømelsen. Den forurettede kunstner bruger sit hoved med at udfinde, hvad han har gjort vedkommende, og til sidst lykkes det ham som regel. En grån måder jo være. Selv den latterliste, og mest udsat en synlige. Det kan selvfølgelig ikke være kunstværket selv, der er noget galt med. Man må jo først og fremst holde på sin selvaktelse. Gennemgående er, hvor kritikere næppe sig glupske eller onsenet, som det ofte påstås. Tversdige måde. Tidt gør de sig måske snarere skyldig i den fejl, at personlige hensyn er bedømt med et arbejde fra skånsomt. Selv vores krabbeste kritiker anvender ideligere adover forbøger, om hvilke han ellers ikke kan sige noget godt sit stående slag over. Giv ord med stor kunst, hvilket egentlig betyder. Bohen er egentlig noget juks, men forfærderen hører til mine proteger. Jeg tror end ikke, at telefonens anmeldere er særlig ond. Han er bare dum, med deraf følgende ulykkelig hang til overlegenhed. Og så uheldig, rasende, uheldig deskæn, når han skal stille en begyndende forfærdershoveskop eller få udsig en bogskæbne. Men hvad sidder jeg her og snakker med mig selv? Tror jeg ikke, jeg kan spille min rolle så naturlig, at jeg til sidst biller mig ind, at jeg virkelig vilvære kunstner, og så vil jeg bare købe linnegården og gifte mig og give kunst og kritik en god dag. Det er denne byluft, jeg har så vanskelig ved helt at blive af med. Mærk værdigt, så den kan bide sig fast i en. Der er øjeblikket, hvor jeg næsten længe sefter hører nyt ene for brugstenen og asfalten. 29 år har jeg gået i trædemøllen og føler endnu stadig, hvor selen har siddet, men nu skal pipen få en anden lyd. Jeg lukker min malerkasse, klapper stolen sammen og tænder en cigare. Det er sangt hans aften, og jeg har aftalt med astrid, at vi skal gå sammen ud og se på blusene. Jeg har forberedet den fod og kan ikke gå med. Slut på Kapitel 12. Miljonerens pilegremsfærd er automartinmøller. Kapitel 13 i Miljonerens pilegremsfærd. Det er en LibriVox-inspilling. Alle LibriVox-inspillinger er offentlig egendom. For yderligere information eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Miljonerens pilegremsfærd er automartinmøller. Kapitel 13. Sangt hans aften. Astrid og jeg følger Mark Stien over Linnegårdens jorda op mod Bavnehøj. Aften er blik stille. Luften lyser klar. På den vestlige himmel tegner nymåndens sit svæt lysende sejl. Dukken falder. Vi har rumarken helt ind på os til begge sider. Stien er ganske snever. Rugen står usævænlig højt. Den når os næsten til skulderne. Og dækker udsikten til alle kander. De ligner på en gang en skov og et hav. Ikke en vind rører sig. Arksne knajser uden regnigste bevægelser i den lune luft. Nu er det run blomstre. Årets længste dage er ene. Natten er kun en halvlys skumring. Luften er mættet med en tør run duft fra run. En sektor suger os sværmere om os. Grashopperne synger. Langt borde fra høres afdæmpel ud af sang og latter. Nu er dag i blandet raphundegøen. Vi går ganske langsomt, siden om siden. Der falder ikke mange ord mellem os, men vi føler os begge lette og glade i sin. Dagen har været varm, og vi nyder i fulde drav den duk kølige aftenluft. Jeg har vist på, at hun tænker det samme som jeg. Hvor herligt at gå sådan sammen, vi tog ene med hinanden, fjern fra de andre. Ligesom stængt ude fra verden. Derpå kommer mig endnæsten ud mod ståelig trang til at lægge armen om hendes liv, og drage hende til mig. Men jeg behersker mig, og nåes med at gribe hendes hånd, og svinger den frem og tilbage i lange, mundtraboer. Hun lærer overgivendt. Endelig for rumarken ende, og vi befinner os på landevejen, der snor sig tæt forbi bagnehøj. Der står allerede flere deroppe, og spejder rundt til alle sider, og peger, når de får øje på et nyt blus. Bagnehøj er meget steil og høj. Skønt vi vælger den side, fra hvilken den er lettest at bestige, tager det over på krefterne og kommer op. Astrid er stadig i foran. Da vi nåt toppen, har jeg næsten indtid vær og mere. Maden vil ikke læmme at mærke med det. Udsigtende han rivende skønt. Bagnehøj er egens højeste punkt, og man har herfra overblik over det miste at holde sig herred, og det flede land på den anden side af fjorden. Det mile vide hav, der lyst og skinnende i sommerafnens klare dæmring, strækker sig tåge fjern til syns krasens yderste grænse, synes nebet bøseskud borte. Og overalt, over himmel, hav og land, de lyse netters violettedis. Blus på blus, hele holdt sig herred igennem, og på den anden side af fjorden. Jævnlig tænd til nyt. Og nu og da, bleje sætter de gamle, så det kun skældes som et svæt, nebesynligt lyspunkt, og synes at være ved at slukkes. Til sidst forsvinder det helt, men straks efter lyser det til igennem, klare end nogen sine. På langbake hensides kirken brænder Vejleby's ungdom deres blus af, en stor tjære tøne, der lyser viden om. Bavnehøj ligger selve byen fornær. God aften! Vi hilser på de tilskure, der allerede er forsamlet, en fire-fem mandfolk og et papir. De er alle optagende at tælle blusene. Nej, se dog der! Overvej maustrup, roper en af bierne, da hun får øje på den nyt. Nu er der lige bestemt 31. Bluslig skiller en ung mand så ud af gruppen, og kommer hen imod os. Jeg menes ikke at jeg har set ham før, men aner, hvem det er. God dag, Astrid! Han giver hende hånden, lidt slabt og kejtet. På mig hilser han høfteligt tilbageholdende uden at række mig hånden. Jeg har måske få fin. God aften, Gabriel, og velkommen hjem. Tak. Hun vinder sig mod mig og siger letladent. De er Gabriel Enewolsen, her kunstmaler Hansen. Vi hilser på ny. Denne gang rækker jeg ham hånden. Altså ganske rigtigt kromanden søn. Jeg hørte, at de er ventet hjem i eftermiddag, siger jeg. De ved måske, at jeg bor hos deres forældre. Han buggede tavst. Og nu er de allerede ude og ses hans blusne. Fortsatte jeg. Ja, svarer han. De har måske været længe hjemmefra. To år. Der gik en pause. Og til lykke med din eksamen, Gabriel, skulle jeg da sige, udebrud af Astrid pludselig. Og hvor har hans kommentar hertil? Det er da ikke noget at sige. Og til. Ja, ja, så siger jeg tak da. Der gik jeg da en pause. Hvilken eksamen spørger for at sige noget? Kun landbrugskandidat. Er det måske ikke godt nok, falder Astrid ind? Du fik jo første karakter. Hans svarer ikke, men ser for lejn ud, og bor i jorden med stålehelene. Det synes, som om han ville sige noget, uden at kunne få det frem. Lidt efter løfter han høftligt på hæden og går. En snor i fisk, tænker jeg, men siger enten, da jeg ved, at han er Astrids barndomsvind, og har lært landvæsen på linegården. Også hun synes, at han fornemmelte, at han var noget underlig. Hun stiger forundret efter ham, mens han går rask ned af bakken, uden at se verken til højre eller til venstre. Måske han har forandret sig en del, i de to år han ikke har været hjemme. Klokken er hende af 11. da vi når tilbage til linegården. Ikke det som ændrer venterproprieteren på mig med en totty og en makabeus, og mener, at jeg lige så godt kan blive der natten år. Jeg har i den sidste tid været stadig gæst i mit gamle værelse. For os to drevende spiller er det for sent at begynde på et partiskak. Magenproprieteren forslår, at jeg får en gavskyldske prøvet parti med Astrid. Det ville nebevare så længe. Hun gør første indvendinger, men tænder dog lige efter hængelanden og tager brættet frem. Vi sætter os og stiller brækkerne op, mens proprieteren interesseret belæver sig på og se på. Nu må de ikke være allfor slem imod mig, siger Astrid. Hun behøver ikke at bede. Jeg er i højste grad uoplagt til spilet. Gønne jeg er himmel for noget over at skulle spille med hende en gang. Jeg kan ikke levere med at tænke på den unge mand. Han var dog vel aldrig skin syg. Det beroliger mig, at der ikke er noget at mærke på Astrid. Hun passer på som en smid og verver sig alle kræfter. Ja, er han ikke bange for, når lejligheden tilbyder sig og går angripsvis til værks. Hun spiller særlig ikke dårligt og åbenbart bestemt på ikke at lad mig vinde spilet alt for let. Jeg fortaber mig i fantasier om, hvordan vi tog i de lange vinterafner skal dyrke mit yndlingsspil sammen, når hun først er blevet fru på Linnegården. Jeg hører allerede snén piske mod ruderne og stormen hylde udenfor, mens vi sidder hyggeligt i den lune stue og det knittrer bulger i kakelovnen. Det er dog kun på landet, at man rigtig ved af, når det er vinter. Men nu denne unge mand og snak. Det er deres tur, må Astrid et par gange sige, pludselig tager hun rask væk en af mine bønner med sine springer. Skak! Jeg vil til at flytte komen, men ser i det samme, at det er mat. Et rent elementert træk. Der er ingen ene på Astrid's jubel, og jeg stemmer i med. Jeg har også grønt dig til. Hvis hun havde skinket den unge mand blot den tanke, vil det neppe have været hinne muligt at spille sig godt. Proproeteren synes han börjede tryste mig. Brød dem ikke om det her, Hansen, siger han berole line. Sled kan hende den bedste. Jeg har set Danmarks største skaksbillertab i et parti til en alder. Men det var ganske viste også samme dag hans kone var blevet begravet. Vi lærer alle tre, og finder de øvrigt partider, og brød op. Astrid danser ud af stuen og køser overgiven på fingeren til Gunat. Jeg vil længe for at høre, at hun har vundet det spil. Jeg ligger i min seng, og må tænke på to ganske pæne billeder, håndmalede litografier som Fredericke har på sin væk. De forestiller en ung herre og damer fra kejsetiden ifærmig at spille skak. På det første skak hedder dette billede sidder hun og stiger efter ting sammen for siktig på brækkerne, mens han kun har øje for hende. På det andet, der kalder skak Matt, ligger han på knæ for hende med alburne i hende skød og stiger hende ind i øjnene. Hun bøger langsomt hudet ned mod ham til køs. Der er noget egen rørende naivt ved de billeder. Jeg skal ved lejlighed bede Fredericke om at måtte arbejde dem efter hende. Så skal de hænge på Linnegården stavlig stuevek, og min dreng skal spørge om det er far og mor de forestiller. Ja, min dreng vil jeg svare. Det var da vi var unge. Og jeg strøder jeg ved smile forstående til hinanden, for vi vil nemlig synes, at vi er unge i nu. Slut på. Kapiteltretten. Miljonerans pilekrimsfære er Otto Martin Møller. Kapiteltretten i Miljonerans pilekrimsfære Det er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlig egendom. For yderligere information eller for at melde dig som frivillig besøg LibriVox.org Miljonerans pilekrimsfære er Otto Martin Møller. Kapiteltretten som en bølge som en bølge, der stiger og bager mig op synes livede mig i denne tid. En mægtig havbølge lang, glidende, stadig voksende, født af dybde, og funklende i solen. Med makt griber den mig, lyfter mig, fører mig med sig. Jeg har ingen vilje, lukker øjnene i velvæger, og lader mig glide og bæres, lyftes og vukkes. En velsignet fredelig ladhed eller at tankerne kommer og gå som de vil, anstrenger mig ikke i nogen hensigne, og føler mig højst velvæglig stemt over for verden, og menneskene. Om netterne sover jeg guddomligt. Hvad er det vilgørende, så lyder sig Dase og Dovne? Dolce faren i hente. Jeg føler mig som en af Markens lillier. Jeg trives, vokser, sætter nysk ud. Ikke blot chilleligt, men også rent lemeligt. Det, der altid har været mager som en humlestang, begynder at få hul på mig, til mad om enivolsen stor glæde og stolthed, medan hun gør unæggeligt også, hvad der står i hendes magt, for at fede mig. Sønden er at blive en løjrelig fisk. Efter et skilligt forgævesforsøg, er det Dov lykkes mig, og få ham til at åbne mundens mule. De første dage optroede han meget afmålt, nesten afvisende, men senere har han aflagt noget af sit stive væsent. Jeg kan ikke rigtig blive klog på ham, men han er otivt om den godt begavet og brav fyre. Han søger nu plads som forvalter på en større går. Forleden var vi en tur ude på fjoren sammen, vi passjerede lidt, i begyndelsen noget træt. Senere fik jeg tød ham op. Pludselig fann jeg lejlighed til at nevne Astrids navn, men han fortrag ikke en mine. For håbenlig har jeg da taget fejl. Det ville også være søn, for hans skyld. For øvrigt var der dejligt på fjoren, i sørhen imod aften. Der var en smule vind da vi tog ud, men hen af solnedgang blev det blikstilet. Sejlene hanged alldeles slapet og uden bevægelse. Ene på land gik verrmøllerne i stå. Havet var glat og skinnede blankt, med en egen blød glans. Mørkere, med et skær som er fint på solen inde under land. Sølvigt i blandet stænk af alle regnbunds farver ud imod synskredsen. Det flade land på den anden side løftede sig, som bordet er usynlig i lysbror. Træer, huse, marker og skovet over tegnede sig med fine farvede omris. Et vinduffangede strålerne fra den synkende sol, og flammede, som om det stod i luven. Både man så ud over reglingen, så man tydeligt havbunden dybt under sig, med et hemmelighedsfuldt fremvede artisker. Glat, grøn, hvid, sandbund, jævn som et stuegul, skinnede en i møde. Hister her skimtede stene, tæt bevokset med tyk, opadstrebende blæretang, eller hele strekninger med mørke græsagtige havplanter. En gang imellem viste en fiskser, holdt et år i blikstil, og så så om, gav så et slag med halen og forsvandt. Jeg ønskede, det havde været sat på toften lige for mig. Siden sangt hans aften har vi ikke været ude sammen. Måske tager jeg fejl, men det forekommer mig, at hendes vesen er noget forandret. Hun er ikke fuldst og fortrolig, og kommer ret lige over for mig som før. Men det er kun ganske naturligt, må ved jeg så den, efterhånden som hun modnes, og bliver sig selv over et forhold mere og mere bevidst. Mån Fredericke aner noget. Jeg ser under tiden mærk værdigt skabt. Når jeg omtaler Astrid, mumler hun ofte uforståelig ord henfor sig. Men jeg kan ikke få hendes, jeg forklager sig nærmere. Under tiden har jeg en fornemmelse af, at hun ikke rigtig synes om mine hyppige besøg på Linnegården, og dog har hun talet godt, både om proprietæren og Astrid. Og op rigtigt talt, de lange skakpartier, så godt som hver eneste aften, begynder at træde mig noget, det kunne gå så længe, Astrid sad hos os med sit håndarbejde, og vi nu er der kunne vækselig en bemærkning, eller blot et smil. Men i den sidste tid, har hun fundet på at gå tidligt til ro. Præcis kl. 10 trækker hun sig tilbage. Det er ganske vist skig på landet og gå til 6 på den tid, men på Linnegården tager de delers ikke så nøje. Proproeteren bliver gærne oppe den halve nat, især når han har nogen at spille med. Rimeligvis kommer han til gengæld heller ikke så tidligt op, som landfolk plejer. Lidt magelig er han sikkert. Folk snakker om, at han ikke passer sin jorddrift, som han burde. Nogle vil endnu vide, at han er tvunget til at sælge gården endnu i år. Et par køber skal allerede have mælt sig, men deres bud var nok for lavet. Helt utroligt lyder det ikke. Yverigt forlager jeg gærne mit kvarter til Linnegården nu, hvis ikke det var for de skikkelige grov folks skyld. Men der hinder nemlig hver dag gæster fra hovedstaden. Det er jo tiden desværre, men jeg skal nok vide at holde mig til børl i afstand. Skønt, hvad kommer egentlig de gæster mig ved? Og hvad angår til mig, at denne her Gabriel dog måske er lidt for elsket i Astrid, eller at proproeterer massen er en dårlig landmand? Jeg vil være lad, og lige glad for en gang skyld. Jeg lukker øjnene, ved jo i forvejen, hvor det al sammen bærer hen. Ind mod en smilende solvarm kyst, fra derinde møder mit blik mine drømestrøm. Der lejer han min dreng i en stor gammel have, som jeg kender sig godt, fordi jeg selv har lejet der, da jeg var lille som han. Når han får øje på mig, stolperer han mig jublene i møde med udbræde arme og råber. Miljonerens pilekrimsfær er automartin mødler. Kapitel 15 i Miljonerens pilekrimsfær Det er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er i offentlig egen dom. For yderligere information eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Miljonerens pilekrimsfær er automartin mødler. Kapitel 15 Masken falder ændelig har jeg kastet masken. På lignet gården blev de slet ikke så for bavsød, som jeg havde ventet. Innu mindre fald det dem ind, og taget mit ikkognikto i løp. Proporiteren erklærede, at han længe havde anset mig for noget andet, end hvad jeg gav mig ud for. Ikke mindst fordi jeg nu og da, mig selv uavvidende, havde røbet påfaldende kenskab til ting, og forholde på egen vedrørende. Astrid gjorde, hvad der stod i hendes magt og forraskelse, og det lykkedes ganske godt. Andre ville neppe have mærket noget på hende. Jeg havde ikke tiltroet hende en slig evne til at beherske sig. Den aften fik vi os en ordentlig passior. Jeg måtte fortælle, at løster fast fra min barndom. Proporiteren minnes, at han som ganske ungt mennesker, havde set min fader i ørby på en valgdag, hvor han optrådte som en af højre kandidaterne stillere. Historien med landboforeningskasse synes han heldigvis ikke at kende til. I det hele taget leder det til, at den ting er død og glemt. Beløbet er også dækket, og en ny slægt er vokset oppe siden da. Jeg ordnede lettere. For den almindelige bevidstighed synes strækker vile nogen plett på min faders mænde. Jeg havde slet ikke behøvet at hemmeligholde mit navn. Det er videre underligt, som alt jævner sig for mig. Har lykken først udkovret menneske til sin øndling, på den sødsle gavmilhed. Min egen kære astrid, jeg ved hvordan du har siddet og lyttet til vært af mine ord, skøn du forsøgte at sætte en lige gylte mine op. Du forrådte dig alt for ofte, ved et svægt udrop, eller anspørgende bemerkning. Du mærket det selv og blev rød, da du så ivet et sportet om også jeg havde lavet i vinget og kendtet et hemmelig skjule steder. Min kæreste, min lille bråd, mærker du at tiden er nær, da lykken helt ved fuldad i sit underverk. Jeg ved, at det er så, selv om du ikke slår blikket til jorden, når jeg ser på dig. Selv om du ikke, til synlædende uden alt grund, rød med i min nærværelse, vil jeg vide det. Jeg ved også, at du undgår at være ene sammen med mig, fordi du frygter det, som du føler mig komme, netop nu. Man den klæder dig, din tåblige, og dog sig yndige bifrygt. Det bør, og skal ikke være anderledes. Jeg er glad, og stolt over, endelig at kunne træde fremfor dig med lyftet hoved, og under mit eget navn. Det er også, at du snart skal bære, min søde ven, min hustro, min drejsmoder. Nu, da mit virkelig navn er bekendt, har jeg selvfølgelig ikke undlagt at aflægge besøg hos de få og mine forældres gamle venner, der lever i nu. Prestens, postmesterens, møllerens, og andre. Overalt er jeg blevet modtaget med åbne arme. Hvordan det ser ud mellem folk, at jeg akter at købe linnegården, må være her og vide. Men man taler ganske lige frem, til mig derom, som om det allerede var en afgjort sag. Alle byens beboere viser mig den største respekt. Gamle Fredericke, der på en gang har blevet en populær person, har ikke undlagt at fortælle, at jeg er riger end en græve. De dybe hilsner, jeg modtager, siger tydeligt, god dag her, millionær. En af vores nærlige værster på hovedet er Luther Chance Iverighed. Den brystige skolelærer, der tidligere har lavet, som om han ikke så mig, får nu hat den af en mærkelig fart. Ingen af de steder, hvor jeg har aflagt besøg, har jeg befundet mig hyggeligere og mere væltemåde end i Prestegården. Hvor kan de ikke igen, den gamle prægtige havestue, med sine tre store fag vinduer uden mod haven, og med udsigt over fjorden? Hvert møbel, hvert ting synes og stå på samme sted, som for 29 år siden, og alle billederne på væggen. Et maleri forestillede Presten som ond. Et klippeparti fra færøerne, hvor han i sin tid har været præst. Inde lukket i Vejleby Skog, maled af Bavonesen på Vestergård. Et stort kårstik, benævnet Dannevang, og en uendelighed, af små malede, billeder og portraitter. Det synes mig endnu hjemmeligere end selve Linnegården. Paster Garda er nær ved de 80, men ganske rask, når undtages benene. Han kan ikke gå mere, og må altid køre sig roligstol. Alligevel kan han ikke bekvimse sig til at tage sin afsked, og forlæde Vejleby. Prestegården ville være ham det bedreste af alt. Han håber, at Gud vil lave ham død i hans kære gamle hjem, hvor hans fader var præst før ham, og hvor han nu selv har været sovnepræst i mere end 40 år. Præstefruens ansigt er stadig lige mildt og elskeligt. Det mænner I høj grad om torvalsen, som man ser ham på vannets billede. Nu indrømmer jeg, at krede vigt, men forål og lidt kraftigt hår. Hun sidder som regel ved sine rok og spinner. Det har altid været hendes kæreste beskiftighelse. Tanken glider sig let med tråden, siger hun. Især når man bliver gammel. Huset lader hun nu helst de tre halvgammelig dødrøm. Hun ved, at hun kan stole på dem. Jeg tilbrakte en dejlig eftermeddage aftenhuset. Præsten var utrættelig at fremdrage mindre for mine forældres tid. Vi spiste til aften ude i haven i Wedbenløsthuset. En stor sten sat halvgrotte, hvorfra man har udsigt til det smukkeste parti af haven, med det 200 årige morbæret træ midt på planen og kirken i baggrunden. Just som vi har sat os til bordt, begyndte kirkeklokkerne at ringe solen ned, og jeg måtte fortælle froven, at hun netop end så den aften for mange, mange år siden, da vi også sat her ved aftenbordet og solen ringede sned, havde givet mig en stor kop te, med fløde i. Jeg var ikke vant til, og kunne ikke lide fløde i te. Men jeg var en beskedendreng, der inden det sagde, og tvang mig til at drække tegen. Siden dengang har jeg aldrig drukket til med fløde, uden at jeg med mindest øre har hørt vejleby kirkeklokkering i dagens tivile. I øvrigt har jeg naturligvis måtte fortælle alt muligt om mit liv, og hovedstadsliv i det hele taget. De tre halve gamle frygner sad og ragt hals, som nysgør i fulånger, der kigger ud af redden. Det er i denne sommer 23 år siden at præstefamilien sidst var i København. Et par dage efter vejre hos postministeren. Han er blevet endnu snore i omælderen, som selvvænlig har han altid en piebe i munden. Jeg spurte ham, hvor gamle den piebe var han røg på, og han mente, at han var den lige så længe som han havde været i vejleby. Da måtte han tilstå, at både slange, mundspids, svampdose og piebehovedet blev fornyet. Ja, han var egentlig ikke ganske sikker på, at det samme ikke var tilfældet med vejslrøret. På hans skrivibor lov var de lendige kolorerede vidtighedsblad, der maler en stadig bjerflovere og dummere, jevntids med begge på stil, og en stor privat regnskabsbog. Det er en bekendt sag, at postministeren låner penge ud mod betryggende sikkerhed og passende rente. Over bordet så sig glasere ramme ordene. Gud valg sin vort hjem med snørglede forgyldte båsdaber. Som han i sin tid subscriberede på Nordisk konversationslæksikon, har han nu lagt sig efter Salomundsens store, hvor i han hver dag læser en side for at udvide sine kunskaber. I samtagesløb var jeg lumt nok til at få anpragt ordet middelbar. Han bedde øjeblikklig på og spurte med en himlidesvulmine om jeg ikke kunne forklare om den enelige betydning af dette ord. Han er uforandret den gamle. Hos Mølleren var der mindre hyggeligt. Han er blevet en gamle og sløv. Konen døde for at påhåside. Sønden, der var min legekammerat, blev en vildfyr, og er nu i Amerika. Møllen bestyres som den best kan af en mistersvind, og mig selvje vil den gamle ikke høre tale. Han miner selv, at han er så åndsfrisk som nu en ung. Han ydredede, at jeg lød vel nok male hos ham, når jeg over to line gården, og blev meget fornøjde, da jeg lovede det. Deres fader var en god kunde, sagde han, og klappede mig på skulderen, og på sin vis en dygtig mand. Det var kun skade, at han blev omsrådsmedlem, og får man i denne land, på forinning, for over de glemte at passe sin egen bedrift. Men en herlig mand var han. Nu skal de altså tætte. Gleder mig, glæder mig. Han rystede hjertligt min hånd til afsked. I krogen af de ventende gæster ankommen, to yngre malere, og en svagelig enkefrue med datter, der vil bruge søbade, og bruge billigt. Rats tilfærdige mennesker alle sammen leder det til. Med her Gabriel har jeg endelig haft en længere samtale. Vi talte om ægerbrug, og kom dervid ind på nogle herhen hyrende, kemiske spørgsmål, som jeg ikke har ganske udkendt med. Han lavede så gode kunskaber for dagen, at det forbavsede mig. Et par gange senere har han rådspurt mig med hensyn til nogle matematiske spørgsmål, vedrørende landmåling. Også han har fået respekt for mig. Men til hans æger, må jeg sige, at det viste nok mere gælder mig som magister i astronomi, end som millionær. Han interesser mig, den unge man. Jeg vil ønske, at jeg kunne gøre et landet for ham. Jeg sidder ved mit vindu, og ser ud over enge, der damper i videlig tåge. Derin er ikke mere fuldt så langt, som vi sangte hans tider, men netterne er dog stadig meget lyse. I haverne dufter det endnu stærkere en tidligere por. Jeg skælder hyld, timian, caprifolium, lavindel, og mange andre vækster. I blanding er mig en forskellig vællelugt, da under tiden er på nippet til at tage været fra mig. Uden atligt nok synes jeg i den senere tid lettere at tage beværet, end det før var tilfældet, særligt når jeg anstrænger mig på en eller anden måde. Det kan da umuligt være alderen, der allerede gør sig gældende. Oppe af vejen til vestergård, draver skarer af kæler og syngende piger. Det er på denne årstid ungdomnens værmer om aftenen på landevejen. Ofte til langt ud på natten. Pigerne spørgge husbånd om forlov, hvis det nødvendigt hopper de ud af deres kammervindu, og på himmelige steder i haverne, eller bag længere og starke skjuler de så par ved par. Natten er så lun og fristende, hjertet banker, blodet brænder, de unge kan ikke sove. Jeg mærker det på mig selv. Jeg kan ikke bekvæmme mig til at gå i seng. Luften i stuen er hæd og lummer. Jeg føler noget drave og lokke mig ude i det fri, ud i natten. Døren er stænget, men mit vindu er tæt ved jorden. I et øjeblikker jeg udenfor. Jeg sætter mig lidt på træmmebænken i Løsthuset, men heller ikke her i Kroghaven holder jeg det ud. Jeg må videre, ud, ud, op af bagnehøj til. Vaggen ligger ganske lys for mig, gædkerede skinner. Der er nogen, der visker in i Per Olsens have. En græn knager. Nu tager de. Møllebækken risler. Har lukter stærkt af grusemønte. Jeg drejer op med Markstien, der fører til Linnegården. Her var det, jeg sangte hans aften, gik med Astrid. Må hun kan sove i denne nat. Havelågen står som selvvænligt halvt åben. Jeg går ind. Mine trin hører sikke på de bløde gange og min skykke forsvinder helt under træerne. Jeg lister mig nær ved hendes vindu. Det står åbent. Et øjeblik føler jeg mig faste til at viske et ord ind til hende. Men jeg tar mig i det og går stille op til hården, hvor jeg sætter mig på bænken i skyken af det brede elmetræ. Der bliver jeg siddende, til himmelen vidner mod dag, og stjernerne slukkes. Slut på Kapitel 15. Miljonerens pilekemsfærd er Otto Martin Møller. Kapitel 16 i Miljonerens pilekemsfærd Det er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlig eindom. For yderligere information eller for at melde dig som frivillig besøg LibriVox.org Miljonerens pilekemsfærd er Otto Martin Møller. Kapitel 16 Tilbage i fald Jeg er ikke fri for at skamme mig lidt. Jeg har egen driftgid mig i kast med de nye gæster. Dagen i købet er blevet forøret med et nyt eksemplar, for øvrigt er jeg ubestemt i art. Han kalder sig sekretær Jørgensen og er en lille klundtet person med et klån af ansigt, udstående kindben, bred flad næse og tykke leber, pannen lave og noget udstående. Små pligerne øjne der ikke er uden en vis intelligens. Det vagtes synlig sensation, at jeg endelig en gang indfalt mig ved det fælles aftensbor. De ville alle sammen rykke til side og gøre plads for mig. Her Gabriel var så vindelig og påtagelser presentationen, hvad han skyldte sig meget af netfra. Efter bordet, bød jeg på en forfriskning i haven. Madame Inewolsen laver en fortrinlig drik af lige et dele kognjakk, svensk bango og is, som blev modtræn med almindelig bifald. De har ganske god vejre i kron, når man vil betale. Sat og sige længdes jeg efter at høre en smule nyt fra byen. Man har boet der så længe og lever sig ind i alle forhold. En gang imellem ducker der en lille bite af enelser af tvivl op hos mig, hvor vidt jeg nu også altid vil kunne holde ut på landet. Sommer og vinter, vinter og sommer, uden nogensinde at komme til hovedstaden igen, så lød som det min aft. Den by har dog vist fået stærke at tage i mig end jeg selv troede. Det blev for ivødt en meget mor som aften. Den ene maler hentede fra sit værelse en gitar og fornøjede os med at skille i italienske og spanske sange, hvor de fleste var meget i ørfaldene og klangfulde. Den anden sang de nyeste reviviser, som jeg ikke kende, og som, uaktig af estetisk sidd, selvfølgelig forakt og genrendybt, mere end en gang fik mig til at smile. Den svagelige enkefrug lo, så torrende løb hende nedover kænderne. Meste af alle bidrog dog her sekretæren til den almindelige morskab. Han var utrettelig i at komme med vigtigheder og påfund. Blandt andet tog han en avis op alommet og uden et år i blikkerstandse eller lede efter ordene, læste han følgende nyheder for os. Tidens tøj. Her XX skal efter, hvad vi erfager, igår ha' tiltret pladsen som redaktionssekretær ved demokratisk tidene. Samtidig udsendte det skandinaviske forlag tredje oplag af hans ny bog, om skærpede helvede straffe erlig hensyn til utidige pilfængeri ved livets træ. Æersbevisning, hvor fejrede dækter her ØY, har vist telskabet til forebyggelse af offentlige skandaler, den Æer og lader sig udnevne til Æers medlem. Dekoration. Det skal efter forlydende være af beskedenhed, at slagter Q. har nægtet at modtage Dannebrugsordnens kommandørkors. Nogle ved overvide, at grunden, at den, at samme slet ikke er blevet ham tilbudt. Usæd vagneligt. Det efter redaktøren Signe nu for treffeligt redigerede blad hver anden dag, bringer i sit sidste nummer en særdels rosende biografi, af en forfærdigvis værker ikke udkommer på det norske norske forlag. Endnu et stor kors. Henrik Ibsen har modtaget stor korset af den persiske veltalende solsorden. Ænelig. Vår berømte landsmand, komponisten Langfinger, der i anledning af forhandlinger angående opførrelsen af hans sidste succes for tiden opholder sig på Korea. Har under sit ophold der fullført en originaloperer. Dramatisk nyhed. Folketatret ved i begyndsen af næste sæson spille en dramatisering af Nels Lyne. Bearbejdelsen skyldes en herboende skræddersvend. Porboed. Det blev en pålagt i patrolierne betjente, at påse af at kvinder med barnevågne kører af varien for fodgængere, der har fortogsret. Det gælder dog kun hovedgaderne. Forlesninger. Hvis der møder tilhører, vil Prof. P. i næste semester holde forlesninger over emner, hentede fra den franske literatures forhistorie. Opsæksvækkene. Kaffe handler ku, blev i går aftes ved nittøden set ekspederende i sin butik, en større politistyrke måtte ryge i gaden. Videns skabelit. Prof. R. lægger i denne tid siste hånd på et nyt værk, omfavnelsens historie, fra de elste tider til vårdage, med mange illustrationer, efter amateurfotografier, også Prof. S.T. møder med et nyt arbejde, om personlige sandruhed. Skønt disse og mange andre nyheder i sig selv hverken var sønderlig vitige eller morsomme, blev de oplast med et liv og humør, der udvelkårligt smittede. Senere optrottet her i Jørgensen, som forvandningskunstner og imitator. Særlig lykke gjorde han ved, og efterlignet af skældige bekendte personer Skestus og Tonefald fået en ret fortræffelig måde. Først da klokken blev hen imod tolv, gik vi til ro. Vist frimur og rige mellem Københavnere indbyrdes. De taler sammen på en anden måde, ind med Provinns beboere, eller fremmede. Tonefald, overvalget, det hele er anderledes. Selvfølgelig gælder det om befolkningen i en værd storby, uden forstående mærker det ikke. Man føler det kun, når man selv er invid. Jeg havde en tydelig fornemmelse af det hele aften. Vi var seks Københavnere, og så her Gabriel. Allerede klokken ti. Det kan ikke nytte, at jeg skammer mig. Da vi gik ned af havegangen, tog sekretæren mig til side og viskede. Unnskyld, at jeg er næstvis, og blander mig i ting, som ikke kommer mig ved. Men jeg hører, at de akter har slået dem ned her for bestandigt. Tilad mig blot disse få år. Betænk dem vel. De holder det aldrig ud. Og i det han så ude i luften, og postede cigarrøen fra sig tilføjet han. For de er københavner. Slut på Kapitel 16. Miljonerens pilekrimsfære er automartinmøller. Kapitel 17, 18 og 19 i Miljonerens pilekrimsfære. Det er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlig eindom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Og i det her eindomsfære er automartinmøller. Kapitel 17, Mod afgørelsen Lignegoen Amin proproeterer Massen, og jeg har i dag været i Ørby og underskrevet dokumentern hos prokuratoren. Jeg har købt til omtrent samme pris, som fader sålt det. Folk siger, at Massen kan være velfornåret, og jeg tror som en også, at han er det. Jeg vil lave stuehuset grundigt i standsætte. Således, at det faktisk bliver helt nyt og dog i det væsentlige behålder sit gamle præ. Kun gavlen med gæsteværelset skal bidebehåelse alldeles uforandret. Der vil jeg have mit studerværelse. Dessuden vil jeg lave bygge en særskild bestyr, eller forpakter bolig længere ned i alene. Jeg vil helst bort forpakte jorden. Proproeteren bliver forlig, bevid med at lide det hele. Jeg forstår mig ikke på gamle Frederikke. Jeg skyndte mig hen til hende for at glæde hende med efterretning om, at alt er i orden, og at jeg nu bliver i vejleby. Men hun havde slet ikke til at blive for noget. Hun rystede på hovedet, rømmede sig, og spurte endelig, om det så var min akt, og giftede mig. Ja, det var det da. Jeg fandt ingen grund til at nægte det over for hende. Hmm, hmm, hun havde nok tænkt det. Hun visste som anden nok også med hvem. Er der rystede hun på hovedet, om omlede uforståelige ord. Men denne gang trængte jeg alvorligt ind på hende. Jeg ville vide, hvad hun mente, eller visste eller troede at vide. Noget var der. Det var klart. Noget ubehageligt. Men om det kun eksisterede i hendes egen indpildning, visste jeg ikke. Hun ville dog på ingen måde ud med språd. Først er jeg forholdt hende, at det var hendes blik, der åbenbarer, hvad hun gik og gemte på, gav hun efter. Dog ville hun ikke sige det med rene ord. Kom til mig i aften, let før kl. 10, så skal du få det at vide. Men husk, at være præcis. Lære at sige 3 kvarter til 10. Det er det bedste. Og husk, at ingen må se, der går herind. Du må holde dig i skyggerne af træerne. Nu siger jeg ikke mere. Trots alle overtagelser, blev hun årrogligt derved. Man ikke hun går i barndom. Hvorfor er elvært med hun først giv mig besked i aften kl. 10? Skulle der muligvis være overtrog med at spille? Det er det, er vel det rimeligste. Hvis jeg havde været overtrogisk, da jeg var barn, følte hun mig med historie om underjordiske hædhæste, kistelem, skjul til skatte, gengangere og meget andet. Det hele opløser sig formentlig i ren snak. Det er sandsynligvis noget med varsler, tegn eller slit. Når, jeg vil dår i hvert fald komme. Helt fornåd, er jeg alligevel ikke. Kapitel 18. Over. Han kunne jo være min fader. Jeg kan ikke glemme de ord, og især den hovenlige måde, hvorfor de blev udtalt. Jeg hører dem over alt, i venten susen, i netternes stillhed. Træerne visker dem, bøglerne råber dem højt, og jeg læser dem i løvets farvespil, i det i-linde skyer, i mine øjnes blod, når jeg lukker øjnene, fordi jeg ikke vil læse dem. Jeg dår. Jeg tåpe. Kapitel 19. Rå. Jeg forstår ikke mig selv. Kan det være muligt, at jeg føler det som en letelse, at alt er forbi? Det synes så. Der har gået en uge siden hende aften. I de sidste netter har jeg addersåvet godt. Da jeg stod op i morges, følte jeg mig ganske vel til måde, og besluttede at sparsere en tur ud til Holtsøen S. Jeg så mig i spejlet. Ganske rigtigt, ved tænderne begyndte et par grå hård Jeg har ikke set dem før. I panden trækker sig et par dybe fugere. Når ja. Hvorfor ikke? I begyndsen gjorde det mig bidot ud. Mest for hans skyld, om hvem jeg har drømt. Jeg ser det nu. Mit liv skal være ensomt. Sluttes ved min død. Ikke livets videre i en andens. Det må så være. Straks der fredder ikke med fingeren på læberne, gørte mig ud i haven, og skjulte mig på bænken under syrenbusken, der ventede umulbart ud til vænget, begyndte jeg at forstå, og i den tid der gik, inden de kom, fik jeg allerede gjort regnskabet op. Jeg kunne have været spareet for at høre det, der fuldte. Men måske var det godt. Der blev i hvert fald ingen plads for tvivl. Måske måtte det det til, for at rykke drømmen op med roet. På en måde har jeg dog er der haft lykken med mig. Tilstår jeg med et bittert smil. Smertlig und gjorde det mig at far, at hun har været hans elskere ene, så at sige fra barna, at alt den renhed og uberørtighed jeg troede, at have læst i hendes ansigtsfine linjer kun var skin og blindværk. Man vil måske smile af mig. Nåvel, jeg indrømmer, at jeg ikke hiddet til med min bedste vilje, kunne frigøre mig fra visse gammeldagsføle, og idéer. Jeg er ikke fris senet nok. Kan godt være, at det er dumt. Også det, at hun havde besluttet sig til at gifte sig med mig, og at dogbeholde sine elsker, er muligvis noget, hvorfor man ikke bør gå strængt i rette med hende. Jeg har ingen forstand på det. Målet muligt, at det kun var naivitet, eller noget linende uskyldigt. Ælsker du ham da, spurte han med rysten af stemme. Ha! Hun vrengede. Hun fader. Og da han indesvaretede tilføjet, hun havde som henvendt til sig selv. Men han er jo så rige. Der var det, at jeg lænede mig tilbage, og forsøgte at lukke øerne med mine fingre. Jeg ville ikke høre mere. Det var nok. I grunden af han meget forgodt til hende, ham synes jeg, ingen slænger i valsen, ingen krogveje. Han slog i bænken så det knaget. Det nødtede ikke hun tydsid på ham. Helt hans, Gabriel's, og ingen andens, eller også slet ikke. De gik jo en i bord. Nå, den sagde, for vi nok brægte i orden. Jeg har i dag opsygt sekretæren. Jeg trængte til at tale med andre mennesker. Og ved Gud, vi fik os som en ordentlig pasiar. Han er ude i tømmelig. Nogen særlig fin mand, er han ikke, med en påkors morsom. Mån han skulle få ret. Mån jeg ikke vil kunne holde ud på landet, blot vinteren år. Nu vælger det netop. Netop nu. På tross. Hvem forbyder mig at bebo linnegården alene? Holde stort hus om det skal være. Husk og tjene, og gi' fine middag. Indbyd bekendte for hovedstaden året rundt. Og bedde dem rejse pågår i vold, når jeg vil være ene. Jeg gør hvad jeg vil. Jeg er ikke så hurrar-familjonæren. Når jeg kører forbi fra Pakterbolig, instikker den unge smukke fruinevolsen hovedud af vindud og ser efter voven. Hun begriber ikke, hvordan jeg dengang fik alt så betimeligt at vide, og det fortryder hende, at hun ikke sidder ved min side i den elegante voven. Men i haven står en lille rødemåse dreng, og kigger på mig gennem en åbning i stakittet. Jeg nicker til ham. Han nicker smilen igen. Der er noget i mig, der gør rundt. Kør til for, Pakter! Kan du ikke begri, bære jeg ikke tog, og se den dreng? Så den skal mit liv være. Hurra! Lige ved lykken. Nej, jeg vil ikke være bedre. Ikke hask. Det er godt, det kom som det kom. Hun havde jo ret. Jeg var for gammel. Nu mærker jeg det. Ellers havde det ikke været så hurtigt forbi. Mærke vært, i der tænke sig, at denne skønne følelse der fyldte mig så ganske, på hvilken jeg så fuldt og fast troede, pludselig, i et nuers lukket, død, som om den aldrig havde været dig. Hvad kan man da forlade sig på i livet? Jeg tænker på ene uden uro. Har jeg nok set hende? Og talt med hende uden at spore aned en stille forundring over sig selv. Så anligger, må jeg sige, med recetta eller uretta sprøllup. Givet alle forældskede stumheder måtte ende som mine. Måske har jeg slet ikke elsket hende. Måske havde jeg elsket en hver anden, der var trot mig i møde under de samme omstændigheder. Mogelvis var jeg netop i det øjeblik, da jeg så hende i kp-vinduet, særlig disponeret til at blive forældsket. Hvad ved jeg? Friheden lysede livet, foråret havde gjort mig ør. Niels Faber, du burde være blevet i dine hyggelige sturer i Sølgade, dem du dog en gang imellem himmeligt længe sæfter, og gjorde det maligt og bekvæmt. Læs dine aviser rådede din pipe, og lad et værre med at spille un. Nu er du, om ikke forandet, så får din selvakkelse skyld ned til at holde spillet gående og blive på linegården. Nogle år i det mindste. Så dan ender det altid med dine store over. Dine store fortsætter. Du har altid været for lille. Det er skidt, at du bilder en, at du kunne holde ud og stå på tagerne. Endbunke pengesædler må du have at stå på. Først da går det. Slut på. Kapitel 17, 18 og 19. Miljonerens pilekremsfærd er Otto Martin Møller. Kapitel 21 i Miljonerens pilekremsfærd er Otto Martin Møller. Kapitel 21 i Miljonerens pilekremsfærd Dette er en LibriVox-indspildning. Alle LibriVox-indspildninger er i offentlig egendom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Miljonerens pilekremsfærd er Otto Martin Møller. Kapitel 20 Den gamle går. Der er indtiden af i mig. Indtid. Jeg har trukket mig ud af den vanskelig situation med æger. Alt er i orden. Gabriel Iemolten overtager forpaktningen på limpelige vilkår. For lovelsen er deklareret. Til efteråret holder de bryllup. Jeg har overbevist om, at Astrid tror, at hun har taget fejl af mig og mine hensikter. Min opføres lov for hende er uforandret som før. Faderlig velvillig, og ved god, jeg føler heller ikke annet. Men så er det gamle Frederikke. Jeg ville lave hende forgylde, hvis hun bare havde nogen glæde af det. Det er nære singetid, og ganske mørkt. Himlen er overtrucken. Der står et uvær i sydvist, og det leder til at ville komme heroverad. De første tunge rendroper er allerede begyndt at falde. Inde i salongen klemper den ene maler på sin gitar. Herjonsen deklamir. Jeg har Ader i aften traktiret med en bolle af Madame Inewolsen's køelige dræk, med en dogtrukket matidlir tilbage. Jeg vil se. Blot det ikke var så lovmødt. Så nu lyner det. Jeg tæller sekunderne. Der kom indlige skrald. 19 sekunder. Altså er det knap en miltsvej borte. Der går nogen tid. Det lyner nogle gange, og torter langt borte. Til sidst hører det helt op. Kun regnen bliver ved. Jeg går til sengs. Jeg ved ikke, hvor længe jeg har sovet. Det er belmørkt, men pludselig oplyses værelset at blendende lygen, og jeg hører tortenen role lige over byen. Nå, hvad angår det mig? Vi køben havner og er ikke bange for en smule udvære. Jeg venter mig om mod væggen. Skrald på skrald, lygen på lygen. Tortenen hører ikke et øjeblik op og role. Det er det, som hinder aften på linegården. Det lød som når nogen knaller en lyd på det op mod en dør. Denne egen domlige smældende lyd, der betegner nedslaget, tager mig ikke fejl af. Regnen styrter ned i strømme. Jeg bliver alligevel lidt betænklig. Var det dog mån ikke best, at jeg stod op? Man kan dog aldrig vide. Og jeg kan høre, at alle andre er på benene. Men jeg klæder mig på, hører jeg larm ude på gaden. Lyd af vågenjul, og højrøst døde stemmer. Det skulle der aldrig være sprøjten, der i ferm jeg trækket frem. Jeg nærmer mig vindt ud og ser ud. Der ligger et stille rødbrun sker over træerne. Hemlen er klart oplejst. I det samme banker det stærkt på min dør. Det er Madame Enewolsen. Åh gud, åh gud herfaber, linegården brænder. Da jeg kommer til brændstedet, da alle fire længere omspindt er af flammerne. De fleste kreaturer er på markerne. Alt liven er redet. Lyneslundet i stuehuset søn og gavl, fortæller man mig. Det er der gæsteværelse lo. Tårene træder mig i øjnene, mens jeg ser på den brændende går. Forbi, altså. Alt forbi. Sprøjten med den utættes lange arbejde, der aldeles håbløst mod det knistrende og sydende illhav, regnende ophørt. Der er nogen, der taler til mig. Jeg vinder mig om. Nu brænder det væsligt kun i grunden. Sprøjten kører hjem. Der er ikke mere at gøre. En tung dizedag bryder frem over, at vi er var af rygene, forkålede bjælker og sværtede, omstyrtede mure. Jeg er herfaber, siger han trøstende. Der kom jo ingen skade. Det ville jo bygge om alligevel. For det var jo en gammel går. Han har ret. Det var en gammel går. Nu brænder det væsligt kun i grunden. Den er værtede, omstyrtede mure. Den nærmeste del af haven har også lit ved brænden. Mange træer såret af afsvedende. Santyn vis være skilig at dem gå ud. Først nu får jeg øje på propositæren og astrid, der kommer hen imod mig i følge med Gabriel. Astrid så øjne af store forferdede. Hun har et sjæl om skulderne. Men synes du, at rystet er kule. Jeg er nu. Kasen skulle brændt, siger propositæren. Det var godt, vi fik arsurancen i orden med det samme i Veikøpstaden. Jeg er nu. Det var godt, vi fik arsurancen i orden med det samme i Veikøpstaden. Min dejlige komode og alt mit tøjere brændt, siger Astrid, græde færdig. Og tænk, jeg havde lige fået den stålgrå kule for skrevet i omfroen. Jeg vinder mig bort med et skuldertræk. Jeg vinder mig bort med et skuldertræk. Hvor kan et menneske dog tage fejl? Jeg er ikke fri for at skamme mig. En flok høns med hanen i spidsen drager forbi i urolig stundesløsforvirring. De ved ikke, hvor de skal hen. Enlig finder de vej op i haven. Hanen basker med vingerne og galer. På gearet sidder den hvide gorskat og slikker sine poter. Gabriel siger entet, men jeg ser på ham, at han føler noget lignende som jeg, og så han har haft den gamle gård kære. Hans øjne er tykker og røde. Ansigtet sværtet er røg. Han har været i elen og redet svin og firkræ. Astrid klager stadig over al hendes stads af brændt. Der bliver vel råd til nyt, siger Gabriel enlig. Du ville vel lægge, at jeg skulle lade dyrne ene brænde. Der er noget hårdt i hans stemme, som klærer ham godt. Han vil være mand for at styre sin kone. Vi går alle fire ned mod kronen. Kapitel 21 Avesked Det er i september. Rydningsarbejderen er længst til ende. Den nye går ved at rejse sig. Stuehuset er allerede bragt under tag. Gabriel har fået fri hænder til at lede det hele og lavede alt indrette, som han ønsker det. Om nogen særskildt forpakter bolig bliver der ikke længere at tale. Nu, da min linnegård ikke er til mere, er alt andet mig lige gulgtigt. Jeg forebeholder mig kun et par værelser til sommerbesøg, hvis jeg nogensinde kommer igen. Sandsynligvis rejser jeg i vinter til udlandet. Al de andre gæster fra København er rejst i forrige måned. Jeg måteren holdt længst ud. Han blinkede til mig ved afskeden og min dag er snart ville følge efter. Det er i for han ret. Der er ikke mere noget, der holder mig tilbage i her. At jeg har købt linnegården for trudder jeg ikke om ikke andet så for Gabriel skyld. I og for sig er jeg dog ikke utifredst med, at jeg kan kalde mine forældres gamle egen dom min. Nu står jeg på Brunebake ligesom hin morgen i mig. Ikke et halvt år at gået siden da. Og dog er så meget forandret. Framfor alt er jeg selv ikke mere den samme. Er ikke ond mere. Vil ikke mere tråd sit formelivet efter min vilje? Det er for yngelsens under, på hvilket jeg da troede, var kun en sidste glimtende oplugsel af min svinnende ungdom. Nu er efteråret ene. Jeg bøjer mig for livets lov. For sagelsen, men jeg har drømt sig smukt. På én måde har opholdet her i mit gamle hjem dog bragt mig led om og styrke. Jeg ser sundere og rigtiger på livet, og menneskene infører. Og min sjæl er sat i svingninger, der vil være længe. Kontorsdivet er blæst ammer. Jeg lever anderledes infører. Jeg har gjort to mennesker lykkeligere for en tid da. De har også deres hår ved en gang blivit, og deres ungdom visne. Og så er deres. Jeg føler, at der i min hånd er lagt en magt, som jeg bør udnøtte efter evne og skøn. Mine ord vil på mange steder have vægt. Jeg kan gribe en i mange forhold, endnu står en mandom og åben, som ikke behøver at blive helt uden dode eller frugt, om jeg blot selv vil. Vildt ved jeg, at det er et utraknemligt stykke arbejde og gør noget for mennesken i det hele. Men jeg behøver at udstrække det hele og ingen tak, og man kan virke, at jeg er mange skiu, det var jeg. En peoversvind som jeg, og nok i sig selv, her i hans styrke og svaghed. Løbet af brugt og falmet. I haverne bliver der tønt og bart mellem stammerne. Det er altså efter at stille om mig. Jeg står så ene med mine tanker. Skøn det nær midt af, blinker morgendukken i nu mange steder i græset. Bunker nær guler og afbladet. Bunden pløjer og sår sin vinter sæd. For havet bæres kølige pustin over land. Kun Linnegårdens to høje poplar knajser i nu, lige i rank og grønne. Det er snart det eneste, jeg har tilbage i her, og som jeg vil længe sig efter at se igen. Indom et sidste blik omfatter jeg byen egen. Så går jeg langsomt ned af bakken. Efterskrift. En ny onkel. Den første snig. Så tæt og blødt den falder. Fra mit vindusere er rosenborgslot og kongens have, som gennem et videprikkeslør. Det er frysvært på græder. Sniggen bliver lækkende. Der er gået to år siden jeg var i Vejleby. På mit bord ligger brev fra Linnegården. Gabriel sender mig et portræt af sin drejn, og hans goende ledsager det med af skillige oplysende bemerkninger. Omkledet lyder, at nu til sommer må jeg der enlig komme og se ham. Han er dybt nils. Efter mig. Hvor livet dog gentar sig. Jeg ser mig selv som drejn, gå ved siden af den tause alvorlige onkel i Linnegårdens have. Jeg ser mod at svanse, smige, og gøre sig lækker for ham. Jeg ser ham gennemskue hele kommedien. Nu er jeg selv avanceret til den rige onkel. Nu vildtig, at jeg skal gå i haven af drejn, og de vil drasere ham til at være artig og sød, og til at holde så meget af onkel. De vildt med andre ord, at jeg i det mindste skal efterlade ham Linnegården. Nå ja, måske. Jeg har sannelig fuldt udtaget af efter onkel, og først nu forstår jeg ham helt. Skade, at forståelsen skulle komme så sindt. I vil tænke, at jeg alldeles ikke på at dø snart. Jeg har enda også belavet mig på at leve mange år i nu. Hvis der ellers alt går vel. De par udlandsrejse har kvigget mig svært op, og jeg befinner mig ganske ordentlig godt. Jeg har blevet endnu for bedre lige peversvind, med alle insottens vaner og uvaner. Et levende kronometer, som vil, at alt skal gå efter en snor. Men hushåller skal ha' et øje på hver fingre. På restaurationen bliver jeg betjent, uden at jeg behøver at sige et ord. Jeg er et fuldkommende exemplar. Til sygenledende fører jeg en ganske uskædelig tilværelse, dyregår mine små interesse. Jeg har for eksempel i den senere tid lagt mig efter rederinger og penne-tejninger. Passer min skakklub, plejer min madelighed, og laver jeg et femværlige. Jeg er derfor en ansigt man. Man fremhæver mig som type på en god fredsommelig borger. Mogeligvis har mit liv blandet indhold. Måske har jeg dog lært noget på min pilekremsfære. Jeg siger måske, de er vækkerøbe mig. Føler man sig kallet til at udrette noget, lad os sige noget godt i denne verden, bør man helst gå så stille og hemmeligt til værkster med så muligt. Begynder først ens kære medminsker at blande sig i tingene og give deres meninger til kæne, er de i stand til at betage i en både lysten og modet. Derfor tirer jeg, men smiler i stillhed. En vær kan tænke sig hvad han vil, forestille sig hvad han ville gøre i mit sted. Selvfølgelig skal Nils Aarv i linegården, de gode folk behøver ikke at være engstlige. Jeg har adskilt lige sådanne små fyrer, hvis fremtid, synes jeg, jeg har nertalt over mig. Der er et billede, en drøm, der steds lever i mig, som jeg ikke slipper. Jeg må virkelig gøre det, på min vis. Jeg skal ikke slå hården af den lille Nils, ikke en gang, om han så skulle finde på sådanne dumheder, som jeg ville række ud efter stjernerne. Da det har ingen nød, i hvor dag sikter ungdomen sjællen så højt. Slut på, efterskriften i millionerens pilekrimsfærd er Otto Martin Møller. Lidt om forfatteren. Denne fortælling, der udgives forfatterens død, gennem set af hans hustru, er hans siste arbejde, og som det er en friluftsfortælling. Skrevet, mens han på grund af sin sygdom aldrig selv kunne komme ud i det fri, så lyde synes den marve at være charakteristisk for hele hans liv, hvor hans ideelle natur og stærke fantasi var ham langt ud fra de fire snævre vægge, hvor han skrev om fremmede lande han aldrig fik at se, hvor han var lærer i fremmedes brug oman om guld og ære, og selv kun fik lidet af begge dele. Men han levede lykkelig og døde i troen på, at æren, eller i det mindste anerkendelsen, sikkert ville komme, vist har han vildet mere, end han nåede at få udført. Måske ville han kunne ævne mere, om anerkendelsen i hans liv havde nået ham. Han siste dag kunne have været spare i nogen bitterhed, om han had følt, at det arbejde han gjorde virkelig blev påskønnet. Han, som havde tagt meget af derved, at Danmark står udenfor international litteræret, synes os andre, at ha' krav på, fremfor de fleste, at få del i det font, da ordeligt beviljes til understøttelse af landets kunst og videnskab. Men kulturministeren menede ikke, at borde tage hensyn til hans ansøgning, uagtet, at være enkelt medlem i den danske forfatterforenings bestyrelse havde sat sit navn under den. Formelt, at der inte havde sige til dette afslag, de uger efter døde Otto Martin Møller, og han kunne derfor ikke have opfyldt de forplikkelser, der knyttes til sørdane understøttelse. Modtageren skal, så vidt jeg ved, indgiv beretning om anvendelsen til ministeriet sarkiv. Han fandt sig rolig, at blive nægte den understøttelse, som hans flidige arbejde borde det have berettiget ham til. Tihan og hans husstru nåede at bære deres nøjsom i hjem oppe uden den. Kun sørden til siddesættelse, som han måtte opfattes som mann på litterære anerkendelse, kunne nu og da under hans lange sygdom give ham bedre tanker. Underskrevet C.M. Norman Hansen Juli 1898 Slut på Kapitletyve 21 Slut på