 Molt bé. Primer de tot, volia agrair l'organització d'aquesta jornada, que per una vegada no som nosaltres, que organitzem activitats de comunicació científica, i això vol dir que està calent, no? És a dir, que tota la universitat sap que és molt important comunicar i explicar tot el que fem i compartir-ho amb la societat i també escoltar la societat, que és més important encara. Llavors, sobretot, agrair l'àmbit de comunicació de la universitat per haver-la organitzat i el rectorat en general per aquesta iniciativa i pel premi, etcètera. Avui tenim aquí l'honor de tenir tres periodistes científics dels millors que tenim a Catalunya i amb els quals comptem molt com a complices per poder explicar tot el que fem a la universitat, que el que fem com a recerca i també com a docència, el tapet que té a la universitat. I, normalment, són els periodistes els que pregunten, ja avui farem al revés, serem nosaltres qui els preguntarem amb ells. El títol que li han posat a la taula és periodistes claus per entendre l'assebament, el sé a què, aquí estem intentant entendre com penseu per fer-ho nosaltres cada vegada millor. La idea inicial de la taula i de la jornada sencera és que les persones que us dediqueu a la investigació o les persones que voleu dedicar-vos a la investigació en un futur us animeu a explicar més enllà dels vostres petits límits de la vostra comunitat científica, a explicar el que feu i que perdeu la por enfrontar-vos als mitjans de comunicació i que penseu que tots estem en el mateix bajell i que, igual que nosaltres els necessitem amb ells, ells també ens necessiten a nosaltres. La idea és aquesta, és que avui buscarem una mica les pistes per millorar la comunicació. Per això tenim la Cristina, Cristina Saet, i és periodista freelance especialitzada en ciència, treballa per a diversos mitjans de comunicació, com el diari de la venguàrdia, on coordina la secció de ciència Big Van. I també escriu el magazine de la venguàrdia. També col·laborar revistes, com molt interessant, i néixer en el geogràfic. I té una llarga experiència, tenen imprensa en revistes i també en televisió, en la xarxa de televisions locals. Ha tingut diversos premis de periodisme en relació del periodisme mèdic i periodisme científic, com el Concha García Campoy o el premi de periodisme en biomedicina de la Boy Rengelgen, que és el premi més important que hi ha a Espanya de premis de periodisme en salut. També està amb nosaltres la Georgina, Georgina Pujol, ella és periodista, i treballa a la tele des de fa 20 anys, malgrat que se'l veu molt jove per portar-hi canys treballant. La seva primera feina va ser com a redactora i presentadora al programa Redes, que segur que us en recordeu, amb l'Eduard Conset. Des d'allà s'ha sentit atreta i en curiosida per la ciència. A TV3 ha fet de guionista el programa Salut, Singulars i a la Marató de TV3. I també ha treballat com a reportera de Kekikom. Actualment és redactora d'informatius de TV3 i també és guanyadora d'alcons premis de periodisme els més importants, com el de Boy Rengelgen com la Cristina. Toni Pau va estudiar molta física, una mica de biologia i una mica de literatura. I des de fa 18 anys es dedica a la divulgació del periodisme científic, escriu al diari Ara, i allà coordina el suplement de ciència dels dissabtes. També és autor del llibre on el dia dorm amb els ulls oberts, que hi ha estat guardonat amb el Premi Godot de reporterisme i el Premi Prisma, que són els premis que es fan sobre la divulgació científica, el millor llibre de divulgació científica. I també té experiència en exposicions, que també és un altre àmbit de la comunicació científica. Bé, ja presentats el que farem, farem un diàleg una mica informal, que també vosaltres us animo, que si voleu interrompre, he fet preguntes directament i si no ja us donaré la paraula per què feu aquestes preguntes. Jo primer de tot volia fer com una petita ronda dels tres, que m'expliqueu que ho sembla, o sigui, la recerca que es fa a les universitats té interès periodístic, penseu que és interessant, que és el vostre punt de vista, quina és la vostra experiència? Comencem per la Cristina. Doncs sí, clar, és una font molt valuosa de notícies, a les quals ens obrim els mitjans. De vegades és curiós, perquè reflexionant sobre això, pensava moltes vegades aquesta recerca superinteressant ens arriba a través de les gabinets de la premsa, sobretot cops en resultats, quan publiqueu algun paper en alguna revista científica, però de vegades, que és una de les coses que a mi més m'agraden, és els investigadors no s'adonen que tenen realment tresors entre les mans. Recordo, per exemple, i he agafat tres exemples de gent de la Pompeu. Recordo, per exemple, un tuit que vaig veure d'un investigador de la Facultat de Comunicació, que ha dit alguna cosa així, com que acaba de publicar un tema sobre Twitter i el que vota la gent. I era com, què? En un moment que estàvem, una nova vegada més, amb preal·leccions. I el vaig contactar, és el Frederic Soler, i aleshores em va dir, sí, sí, és que he fet un estudi per veure els votants d'esquerres i de dretes a l'Estat espanyol, qui nos en fan de Twitter i com es movien per bombolles de coneixement. Hi ha un temazo. I això és el gabinet de premsa no ens havia fet arribar, suposo que també hi ha filtres, doncs ho vam publicar a política i va reçar, i va ser com molt xulo. Un altre exemple, el Ricard Soler, que segur que els que veniu de la part de biologia el coneixeu, doncs aquest també, per Twitter, jo sóc molt tuitera, vaig veure que tenia una conversa amb un altre científic que parlava de molecules de bacteries transgèniques que feia servir per paliar el canvi climàtic. Era com, què és això, Ricard? El vaig contactar i aleshores també em va explicar, mira, és que hem fet un estudi amb bacteries transgèniques, perquè no catura el canvi climàtic en els ecosistemes, però sí que pedia els efectes de la desertització. Ostres, a mi em va semblar que era un tema boníssim, encara que no tingués resultats tan gibles. Aleshores, perquè moltes vegades no és interessant només el resultat, des del meu punt de vista, sinó també la història que hi ha al darrere de la investigació i de vegades els propis investigadors. Fa poc vam entrevistar la venguarde d'una noia, que es diu Mariona Badenas, que té 24 anys, i l'interessant no és el que ha fet perquè encara no ha fet res, però quan tenia 15 va conèixer a la Sara Sieger, superastrofísica, la va convidar a l'MIT, amb 15 anys, va estar amb ella investigant, després a la Universitat de Gey, la va vacar perquè va veure que era superastrofísica, ara es torna a l'MIT, o sigui, de vegades tan més xula, la història que teniu al darrere els investigadors, que és fascinant i no ens l'expliqueu. Per això a mi m'agrada, quan ho has entrevistut, diré, però a tu què t'ha portat a estudiar això? Què tens al darrere? Explica una mica la teva ànima. Per què investigues això? Per què portes 20 anys estudiant això? Què és el que et motiva per fer això? Sí, que sí, soc una font brutal de coneixement i d'estòries molt xules per explicar. Moltíssimes gràcies. Veiem que les notícies poden arribar també per les llocs, que també és interessant. Georgina, de cara a la televisió, penses que hi ha alguna cosa específica? Sí, el que deia la Cristina, que té molta reocla, nosaltres som narradors d'històries, busquem històries. És una història personal, que a més a més pots aprendre coses, és fantàstica. En el meu cas, per això, que treballo en un mitjà generalista com Esteve 3, és més difícil vendre notícies. O sigui, el que és important és calibrar si allò tindrà un impacte en la societat i quines aplicacions o usos pot tenir. Per exemple, una de les notícies últimes que vaig fer que la Cristina també va publicar és sobre l'anglà del grafer, l'anglà màgic. Uns investigadors d'aquí, de ciències fotòniques, van aplicar un descobriment ja fet a l'MIT, que, planxant dues làmines de grafer i rotant-les 1,1 graus, tenia de cop i volta aquell material, noves propietats, i es podia fer des de superconducto, aïllant. Però imagineu-vos, jo explicant-li el Ramon Pallisse, que és l'editor del cap de setmana, el tema zoo, que era l'anglà màgic del grafer. En feia una cara, com vulguem dir, llavors, quan li vaig explicar que això podria tenir aplicacions en el futur que ara estalvia energia, que ens permetria en un context de crisi climàtic, que estalvia un 60% d'energia, llavors ja li va canviar la cara. I llavors ho vam acabar publicant, però vull dir, per mi, per un mitjà generalista és molt important això, veure quina aplicació, quina utilitat tindrà aquell descobriment. I encara que sigui recerca bàsica, com més recerca bàsica, més difícil de traduir, però amb una mica d'imaginació i complicitat amb els investigadors, perquè som aliats nosaltres, no som l'enemic, això és molt important. Llavors us heu d'assegurar bé que els periodistes entenguin el que esteu explicant i els us ajudaran, perquè nosaltres ens dediquem a traduir per la resta de gent el que vosaltres esteu fent, amb un llenguatge de mortals. És a dir, nosaltres el nostre objectiu és no deixar ningú tirat, sinó que tothom entengui des del primer moment el que esteu fent, i de la manera més atractiva i entenadora possible. Ja està. Moltes gràcies. Toni, tu que portes el suplement de ciència i tens una setmana sencera per preparar-lo, quins avantatges o quines limitacions té treballant el suplement i de cara a la recerca? Com deien la Cristina i la Georgina, és evident que el que feu en general a les universitats és molt interessant i és interessant per la societat i per tant a nosaltres ens interessa molt saber-ho per poder-ho explicar. I per no repetir-me més el que ja han dit, a vegades també, i perquè tingueu una idea de què ens pot interessar de vosaltres també. A part del que feu i dels resultats concrets que teniu, també ens interessa el vostre coneixement. O sigui, vosaltres teniu una trajectòria en recerca, en un àrea concreta, i sou experts d'un tema. Llavors, moltes vegades, encara que no teniu cap resultat o potser no heu tret algun article fa poc, però teniu un coneixement que per nosaltres és molt valuós, perquè la nostra missió, diguéssim, és informar bé els nostres, en el meu cas, lectors, que els nostres lectors i lectors estiguin ben informats. I aquesta tasca d'informar bé passa per explicar resultats científics, però també posar-los en context i proporcionar algunes valoracions per part d'experts, perquè, clar, moltes vegades es fan articles en els quals s'explica un resultat i l'investigador que ho ha fet diu que això és la món de l'ironda. Bueno, clar, ho ha fet ell, què t'ha de dir? Llavors, a nosaltres ens és molt útil també tenir una xarxa de contactes d'experts que a vegades ens serveixen per valorar el treball d'altres científics i posar-lo una mica en context. I això heu de pensar que també és una cosa molt útil per nosaltres, que ho necessitem en aquest sentit. I, llavors, per això us convido, us encoratjo, estar en contacte molt amb el Departament de Comunicació, perquè sap qui pot saber també quins temes ens interessen, i, a més, si vosaltres veieu que hi ha alguna cosa, algun tema de molta actualitat en el qual vosaltres sou experts, doncs us convido a contactar directament amb nosaltres o a través del Departament de Comunicació per dir, ei, en aquest tema nosaltres som experts, en sabem, necessiteu alguna cosa? O pensem que tal, tal, tal, i això no s'està dient i és important. I nosaltres, això a nosaltres ens va molt bé, de fet, nosaltres fem aquesta feina, de buscar experts continuament, però a nosaltres ja ens va molt bé si els investigadors i les investigadores sou proactius en aquest sentit. Això ens va superbé perquè ja us dic, no només ens interessa els resultats que teniu, sinó també la vostra expertesa, el vostre coneixement. No sé si heu vist, ara, amb el cap, la sèrie de Newsroom, que és una sèrie molt bona sobre periodisme, molt idealista també, però, bueno, és molt interessant. Allà diuen que el periodisme és donar fets més al context dels experts. Llavors, en aquest sentit, això encaixa molt bé el que estic dient, us necessitem tant per la investigació que feu com per el vostre coneixement. O sigui que torno a dir que us encorajo que proactivament ens contacteu per intercanviar aquest coneixement i que nosaltres el puguem transmetre. Que faci una cosa en aquesta línia, no hi ha més heu de pensar clar. Jo ara estic a informatius, la informació és molt ràpida, Twitter, els diaris, la premsa, tal. Llavors, aquest punt d'algú que et pugui aportar reflexió, i aquesta altra mirada, com més profunda, també és molt útil. Perquè s'agraeix molt dins de tot aquest mar de titulars, aturar-te un moment i que et facin pensar. Donen la notícia més, això. I això és veritat que només es fa gràcies a experts que estan en contacte amb tu, a qui pots trucar, a qui pots parlar, i, bueno, només volia aportar això, que s'agraeix molt. Que són com els científics de Capsalera. Sí, són sabis, són sabis. I també a vegades al revés. Jo conec molts grans investigadors que surten molts mitjans i també tenen els seus periodistes de Capsalera, i s'apta com que tenen aquesta relació ja tan llarga i tan propera. És una simbiosis, al final. És una relació mutua. Jo us volia preguntar, quan heu d'entrevistar algun investigador o quan esteu fent qualsevol reportatge, dius que vingui amb els deures fets, és a dir, que vingui ja amb les seves resums, el missatge, la metòfora, la imatge, etcètera, o que vingui més obert i que sigui més espontani, quan vosaltres li pregunteu. No sé qui vulgui preguntar. Jo crec que depèn. Hi ha alguns investigadors que ja fan classe o que ja fan coses de divulgació i es parlen superbé i tenen molt clar de baixar el nivell del llenguatge, perquè no podem transmetre la recerca que feu amb el vostre llenguatge científic. Sí que suposo que, en el fons, tothom s'ho prepara una mica, que em pregunten com he d'explicar la meva recerca. Hi ha altres investigadors que no estan tan acostumats a fer aquesta traducció del llenguatge més científic o formal cap al llenguatge més divulgatiu i, a les hores de vegades, quan potser no hi han pensat gaire, costa molt fer aquesta traducció. Depèn del cas. A mi també, quan venen amb el discurs molt apres i em responen allò i no hi ha manera de trobar-los aquí, com a entrevista no em resulta molt útil. Jo crec que hi ha d'haver-hi un mig-mig. Anem a pensar una mica en el missatge, les metàfores estan superbé com ara indicaves, sobretot quan són temes que m'agraden l'angle màgic del grafè. Sí, són bàsiques les metàfores. El missatge arriba ràpid i són divertides. Encara millor la gent està més receptiva i les entén superbé. És un element comunicatiu boníssim, les metàfores. Jo també prefereixo. Sí que està bé que l'expert o que l'investigador hagi pensat una mica com traslladar el missatge per un públic general, pel que deia sobretot al principi, perquè no podem deixar tirar-te ningú. En tele penseu que les notícies, per exemple, són un minut i mig. La gent està fent moltes coses. Està cuinant, està tuitajant, està planxant, està conversant i no està 100% atent amb les orelles obertes i els ulls seguint la notícia. Per tant, és importantíssim que ho entenguin a la primera. No és com el diari, que et pots concentrar i pots tornar a rellegir. Això no ho entes? No. Aquí no pot ser. Llavors l'investigador ha de ser molt conscient d'això, que ha de respondre d'una manera molt planera. Si realment li costa molt i hi ha respostes robotitzades a preses i tal, jo prefereixo la naturalitat. Ja ho trobarem. Ja anirem treballant, ja anirem fent l'entervista i ja anirem sortint. Sí, estic d'acord amb tot el que dieu, però per afegir una altra vegada una mini-reflexió sobre aquest tema, jo crec que és molt important, com deien elles, preparar-se una miqueta perquè comunicar no és fàcil. De fet, hi ha gent professional que es dedica a això. És una feina que s'ha d'aprendre i en unes tècniques... Jo vaig i ho explico i ja està, no. Llavors això només us ho dic perquè per reivindicar una mica la figura del professional de la comunicació científica. Perquè aquí sembla que anem, com a moltes coses, una mica enrere respecte als països, com a England, Estats Units, etcètera, en la qual el camp o el sector de la comunicació científica està molt professionalitzat. Llavors allà hi ha una consciència molt clara que és una activitat professional, per la qual cal estar preparat i cal tenir experiència. I aquí a vegades sembla que qualsevol pugui anar i explicar una cosa ben explicada i que aconsegueixi arribar al seu públic objectiu i que aconsegueixi fer-ho de manera eficaç. I és veritat que molta gent té un talent natural per comunicar, però n'hi ha molta que no tant. Llavors és un aspecte que jo crec que val la pena, almenys, treballar una miqueta. Si sabeu què heu de parlar amb un periodista, prepareu-vos una miqueta, penseu bé, quins són els missatges clau, com fareu entendre aquell aspecte més complicat a base de metàfores o del que sigui, a base d'agafar ganxos que la gent pugui entendre, que siguin propers a la seva vida quotidiana, etcètera. Hi ha una sèrie de tècniques i jo crec que això és bastant important que almenys hi dediqueu una mica de temps. I no anar allà... Passar a l'estona. Exacte, passar a l'estona o anar despullats, perquè és una activitat que per vosaltres és secundària. Jo entenc que la vostra activitat principal és la investigació, però hi ha una cita que ara no recordo de qui és, però que diu que la ciència no està acabada fins que es comunica. Perquè si es fa ciència i ningú sap què s'ha fet, serveix de poca cosa. Amb això puc aportar... Amb això també és molt important, jo crec que el llenguatge que no ho hem comentat. De vegades et trobes amb investigadors que tu volen comunicar tot absolutament amb un gran luxe de detalls. Per final, jo crec que l'actor, tant a TV, com a premsa, no necessita saber tot el que hi ha al voltant d'una investigació, amb tot luxe de detalls, quina molecular entre en contacte, com es diu aquest gent, el que necessita és el missatge. Perquè el diari tampoc és que la gent no estigui molt estona llegint-ho. Tenim notificacions, i ara que podem saber quanta temps estarà personal llegint, de notícies de 3 minuts estan un minut i poc. Penseu que es queden a poc. Per mi no és tant l'exaustivitat del que voleu transmetre amb missatges clars, sansill, i pensant que ho ha d'entendre tothom. Si posem en una declaració vostra 3 o 4 coses que no s'entenguin, és que l'actor deixa de llegir o deixa de venir a la televisió. Sí. Al final, la comunicació... Nosaltres sabeu que aquí la Pompeu som pioners en formació en comunicació científica, i a part de formar professionals de la comunicació científica, també intentem introduir assignatures de comunicació dins d'estudis de ciències experimentals. I precisament una de les coses que entendem sempre és que pensin que la comunicació és una estratègia, com deia el Toni, que al final no es pot anar tranquil·lament a passar l'estona, perquè segur que surt malament. Has de tenir clar realment què és el que vols explicar, com ho faràs, i després vosaltres, com a experts en comunicació, ens ajudareu a treure tot el suc. Però nosaltres... Bueno, és que estic en els dos costats, però diguéssim que l'investigador també ha d'anar amb una estratègia. És a dir, què és el que és important? I per què serveix aquesta recerca? I què és el que té de Xulo, de Maco, de Novedós o de Rompedor? Això també ha d'estar clar. Gerard? Sí, perfectament. Sí. Clar, però el que ens has de dir és que una cosa es publica amb el nature o una revista científica. Bé, bàsicament és això, que ho ha d'entendre tothom. Per exemple, a TV3 el públic és gran, és de gent gran. Llavors moltes vegades algun company utilitza... Explica-li com si li diguessis a la meva mare, li diuen si vaig amb un càmera o vaig amb un... i entrevistem amb un científic. És veritat. L'èxit comunicatiu és que el missatge arribi. I com deia la Cristina, és que els detalls són igual els detalls. És que és un minut i mig, és que és un titular per l'amor de Déu. O tres minuts en el diari. S'ha de tenir molt clar el que s'ha de prioritzar. I sobretot això. Si has aconseguit comunicar-ho, és entretingut. I a sobre la gent pot aprendre una cosa nova, una idea, dos idees, tres màxims, perfecte. Amb això, no sé si tot va passar al punt set. Una de les coses que vaig aprendre a ell, sempre deia que al principi no ho vaig entendre, quan vaig acabar-s'hi, era... Heu d'explicar coses que la gent pugui fer servir, com a enècdota en un sopa. Si aconseguiu això, heu triomfat. Allò que li explicaràs als teus amics, hòstia, ha llegit això a la guardia. Ho he mirat això de TV3. Allò és èxit. I això no és la molècula tal. Això ja és una tesi. Ja t'has de llegir el llibre sense. Bueno, però llavors nosaltres ja posem que podria. Sí. Clar, és que... Sí, ja entenem aquesta por. I li diem, igual que li diem ells primer, després li diem nosaltres, a l'hora de fer la notícia. Però hi ha un punt, això que us deia. Jo, per exemple, no tinc formació científica. Jo vaig aterrar en el món de la divulgació científica per accident per culpa del punset. I llavors el que has de fer és que el periodista és el teu còmplice, has d'assegurar-te que entén bé el que has descobert, i a partir d'aquí sou un equip. I després et diré un altre secret. És que encara que ho fem als periodistes superbé, després es publica allò, se met el vídeo i la gent entén el que vol. O sigui, aquí ja no podem fer-hi res. Tu has d'intentar que el periodista sigui rigorós, però també baixant al nivell entenent que ho ha d'entendre tothom, i deixar els teus col·legues a part. Saps el que et vull dir als teus col·legues científics? Perquè no és una publicació científica, sinó que és una publicació perquè ho puguin entendre tothom, i perquè el que tu estàs investigant arribi al públic general. Llavors el que pensin els científics... Ja ho debatreu en un... Totalment. Ens hem d'oblidar, totalment, sí, sí. Perquè, a més, jo crec que cal assumir que divulgar és simplificar. I simplificar és renunciar a continguts, a matisos, a complexitat, a detalls, etcètera. Perquè, si no, és impossible comunicar. Llavors s'ha d'assumir això. És una comunicació evidentment limitada. La gent no és científica, no té aquesta formació per entendre, amb tot luxe de detall, tots els papers que es publicen al món, ni falta que els hi fa. Llavors, jo crec que és una cosa que s'ha d'assumir, i també heu d'intentar, com fer-vos forts, i tenir confiança en el missatge que esteu transmetent, i que si els vostres col·legues ho valoren de manera negativa, pitjor per ells, diguéssim, ells han de valorar els vostres papers científics. Aquest missatge que esteu transmetent en una entrevista, o en el que sigui, en una intervenció, aquest missatge l'hauria de valorar la gent a qui va adreçat, si ho entén o no, i, en tot cas, l'hauríem de valorar els professionals de la comunicació, que deia abans. I volia fer un matís respecte a això que heu dit, que és veritat que s'han de transmetre missatges que tothom pugui entendre, que siguin simplificats, i amb els punts més importants, d'impacte social, etc. Però també és veritat que, per poder transmetre aquests missatges i poder elaborar-los, necessito, almenys jo, això és una cosa potser molt personal, ja ho diré després vosaltres, necessito entendre bé, amb bastant detall, el que vosaltres esteu fent. Llavors jo, a vegades, faig preguntes molt concretes, encara que després no ho faci servir, però a mi em serveix per fer-me la meva imatge mental i després poder explicar-ho bé. Amb la vostra ajuda, si ja teniu metàfores pensades, teniu una manera ja pensada de com explicar-ho. Però llavors, a vegades, també passa que, quan jo parlo amb algun científic, entrem amb bastant de detall i després això no surt a l'article. Llavors em diuen, ostres, hem parlat aquí mitja hora i surten dos frases, d'acord? Però és que a mi m'ha servit per entendre-ho i llavors he pogut elaborar tot l'article. I us poso un exemple molt concret de l'altre dia, mateix, que parlava amb una investigadora i em deia sobre les tempestes solars. Ara que es llença d'aquí uns dies la solar orbiter, aquesta sona que anirà a explorar, sobretot els pols del sol, i em deia les tempestes solars poden afectar les comunicacions, poden afectar la xarxa elèctrica, poden afectar els conductes de gas que hi ha a les altres latituds i podria haver escrit això i ja està. Però jo pensava, però com, com afecta? O sigui, què són les tempestes solars i com afecten una tuberia de gas? Jo sí dic, les tempestes solars poden malmetre les tuberies de gas. La gent no ho sé, no sé si se'n recordaran d'això, perquè no hi veig la relació directa. Llavors entrar una mica en el detall de com es produeix això o almenys quin tipus de desperfecte poden causar i jo crec que almenys a mi em serveix per entendre-ho i després puc d'explicar-ho millor. En aquest cas era perquè les tempestes, aquestes són les partícules carregades que generen uns corrents induïts, una cosa molt complexa, però al final es cremen les tuberies o es cremen els transformadors. Val, diguem que es cremen, perquè cremar no és el mateix que malmetre, o és un cas particular, és més detallat. Llavors jo, a vegades, necessito arribar a un grau de detall que potser després no el faig servir exactament igual, però em serveix molt per alvorar la informació i fer-la comprensible, diguéssim. Jo mateixa a mi em van entrevistar un gran periodista de la Vanguardia, perquè vaig escriure un llibre sobre horizons australians i quan vaig veure el titular, vaig expressar que tenia un collet de colaterra. Vull dir que jo també he viscut això i entenc el que dius perfectament. Els periodistes, una de les clасes és que hem de ser molt rigorosos i jo abans de escriure una frase d'off, que és el que jo després el cutaré i surt en el vídeo explicant, jo preferiria trobar-hi veig vegades el científic per assegurar-me que aquella frase o sigui, simplificar-ho tant, que clar, jo, aquesta base, jo també faig entrevistes més llargs, igual estem una hora fins i tot per un vídeo supercurt, però que no és el més òptim, però a nivell de temps, però clar, a vegades és necessari, però no sé quina vacuna, quina antidotia en això, assegurar-te que el periodista ho entès. O sigui, intentar... Fins-li preguntes, tu, també, saps? Per veure si realment entés. I això, com ho titularàs o com ho... Però no ho vols encapçalar, perquè saps el que et vull dir? O sigui, pregunta-li, assegura tant de que t'entès. Clar, jo no crec que sigui mala voluntat, sinó que és una cosa de dir, potser aquella persona anava molt ràpid, no tenia ni idea, i s'ha posat allà i ha sortit del pas com ha pogut, però això... Jo crec que hi ha així, en general, dues possibilitats. Una és que, d'alguna manera, anem a dir... Targiversi, és una paraula que no m'agrada, la informació per buscar un titular amb gancho o per fer un article més potent, perquè avui sabem que tot depèn dels clics, etcètera, això és una opció, i l'altra, crec que és el que passa a la majoria de vegades, en aquests casos, és que, simplement, hi ha errors derivats, potser, del fet que igual no ho entès prou bé, tot. Llavors crec que, per part vostra, podeu treballar en això, en intentar que, quan parlarem un periodista, ho entengui tot bé, com deia la Georgina. O sigui, pensar-ho molt bé tot abans com explicar-ho, intentar explicar-ho abans a gent que no en sap, a gent de casa vostra, amics, etcètera, per assegurar que s'entenen bé les coses i que els missatges estan clars. El periodista hi ha molt cur, que m'enrotllo com una parciana, ja ho sé. La clau és que busquem que sigui entretingut i que la gent pugui prendre alguna cosa. Sabent això, entretingut, i ensenyar-ho, aprendre, o sigui, amb això treballa i... Després també passa de vegades, un insist molt cur, i a mi m'ha passat algunes vegades que jo sempre grau les entrevistes per deformació. De vegades la persona t'ha donat un titular molt xulo, una frase que és molt xula, i després, quan la llegeix, es posa les mans al cap. Com m'has posat això? És com ho has dit tu. Ja, però això no ho volia. Jo ja he après en aquest temps de professió que li has de fer a l'investigador de vegades de papa i li has de dir, això vols segur que ho tregui? T'ho dic perquè no sé si del teu cas, no tinc ni idea. I després, una altra cosa, i no és per defensar-nos, quan hi ha arros i arros, però si vegeixis com treballem, jo avui m'espera un article que he de fer per aquesta tarda amb 22 papers de neixos, que no sé si és teu, però és que demà tinc un altre assaig i és loucura. O sigui que al final, i no és una excusa, vas tan devòlid que si el certificat faci-te una mica la feina, et fa un favor, perquè tens dues hores per fer una cosa molt complexa. I de vegades llences i ho has fet amb el millor que s'ha pigut i ho mires i dius, ostres, hi ha guitarró, oi? Com pot ser? I també estic parlant de vegades... O sigui, en aquest cas, els tres esteu bastant especialitzats en ciència, però la majoria de les vegades, quan parlem en periodistes, cobreixen qualsevol tema i, encara, hi ha més marge de que hi pugui haver-hi rossos. Sí, ja veig de cobrir economia, jo. Sí, que volia s'afegir, sí. I tant. Però això també t'ha de veure... Perdó, eh? Això també t'ha de veure i et parlo com a freelance de la precarització del mitjà. I això ja és un problema nostre de la societat, en general. Jo no sé si compres diaris, però al final, si tu, per menjar el mes, has de fer 20 peces, 30 o 40, perquè cada cop et paguen menys, el temps que jo dedico a fer una notícia a la Guàrdia no és el mateix temps que dedico a fer un article de nacional geogràfic. I és un rotllo, però és així. I al final, si et ve una predista de fer que li paguen a 5 euros la crònica i ha de fer... Doncs imagina, la quantitat de notícia del dia és un preu real. Per guanyar-se els diners, la pobra o el pobra, segonament, el temps que li pot dedicar a la teva notícia és mínim. Per això, de vegades, això que comentava els companys, si us prepareu una mica el missatge i són missatges clars, facilites una mica que el perdista... Què fa, ara tu, després d'una futbol, i després, no sé què, ho tinguin més senzill. És important també conèixer les dues bandes, no? Per a vosaltres, conèixer com treballa l'investigador, el científic, l'expert, i també l'expert conèixer com està al món de la comunicació. Si penseu quants de vosaltres esteu pagant per comprar diari, quan pagueu per veure un informatiu, en una revista, la majoria de nosaltres no estem pagant, o almenys no directament, paguem plataformes, paguem tecnologia de tot, però no paguem directament el mitjà. I, per una altra banda, volem que tinguin molta qualitat, i és molt difícil, i també volem tenir la notícia ja. Avui dia, ara mateix, i és un món que és bastant complex, estem en una situació d'una crisi dels mitjans que s'han de reestructurar d'alguna manera, i en això estem, però encara sou els que podeu transmetre tot el que fem, que ha grans masses. Ens hem de conèixer, però és bastant complicat. Sí? I ara estem en aquest punt. A la segona part de la jornada, farem una part d'aquella que m'ha d'oblar, que l'endemà era la línia de conèixer, que els investidors coneguin una mica com treballen els periodistes, i que entenguin una mica més com afrontar el contacte i ajudar aquesta línia que hem preguit. Jo, per mi, l'està només el que esteu. Jo tenia una pregunta, sí, per aquí, mira, per aquí. El fet de tu dir-li, perquè no m'agrides abans de publicar, i et dono el que hi no, que passaria, a mi tenia el que era el primer moment, i ets per superfitar-ho. Aleshores, aquest límit de dir-ho, no ser-hi segure, i l'interès que m'han posat a la llibertat, si més ho muntem, bon dia, i et dono el que, però sobretot, si això qualsevol cosa hagués estat fàcil, has d'estar enganxat al metge, perquè ho has de fer 10 segons després que el límit, perquè, des del que tu dius, segur que està enganxat en un moment d'entregat, però això sí que solucionaria molts aquests males entesos, i entrar a veure la manera que no ho vegi, però això m'agrada, i sé molt ràpid de l'edat de contestar-nos. Un truc, sí, fons. Quan heu de pensar que el dia a dia d'un periodista és... En fi, no sé quina paraula dir, però és una curàgina, és estressant, és una curàgina, és vas de vol i tot el dia corrents, llavors és molt important, i això als gabinets de comunicació ja ho sabeu, que quan us demanem algú sigui ràpid, i als científics també, que si heu parlat amb un periodista i ens dieu, si tens qualsevol dubte, aquí estic, però llavors que no t'hagi de trucar 10 vegades i no et pugui localitzar, perquè llavors no em serveix. Em sap greu dir-ho així, però és la realitat. I l'altra cosa sobre l'ascensura és un tema molt interessant, perquè jo et diria que entre el 70 i el 80% de la gent amb qui parlo em demanen que els hi passi l'article abans de publicar-lo. En principi no passaria res, es podria fer, però és una ingerència, com tu dius, i si ens posem molt dramàtics, podria vulnerar la llibertat de premsa d'alguna manera. Vosaltres imagineu un polític demanant pas amb l'article, segurament passa això, però us sembla bé que passi, no? Exacte, us sembla bé que passi, no? El periodista té dret a fer l'enfocament que ell cregui interessant pels seus lectors d'aquella notícia, i potser no és el mateix enfocament que el científic faria. Això també és una cosa que s'ha d'assumir com a investigador, com a investigadora, que el periodista té la llibertat de enfocar la notícia com cregui que és més interessant pels seus lectors, òbviament, sense faltar la veritat, amb rigor, etcètera, etcètera. I a vegades això passa, eh? Ostres, aquest enfocament... Potser hi ha enfocaments que són una mica més crítics amb aquella línia de recerca, potser hi ha enfocaments que van més a l'impacte social que té aquella línia de recerca i no tant a la base científica que vosaltres segurament us sembla la part més interessant, no? Llavors això és una reflexió molt interessant a fer també. Jo crec, eh? I a part d'això, no només hi ha la part ètica, sinó que tu imagines que envies un text que tu has escrit perquè duri 20 segons o 30 segons o 40 segons, l'envies al científic i et comença a fer correccions en paraules tècniques, allargan les frases, és que no, clar. A posar comes, científics... Sí, sí, no, no, clar. Nosaltres treballem, som professionals de la comunicació, i hi ha un punt que heu de confiar. O sigui, hi ha un punt que heu de confiar. A vegades surt bé, a vegades surt malament, també passa amb els nòvios i les nòvies, no? Doncs aquí ho vaig dir. Sí, no. Sí, també. I al revés. És que ha de formar part de la veïna de la versió de la dilució. Totalment. S'ha d'entendre per pensar que necessituen per ensenyar i per reproduccionar-nos el dubte recerca que això ha de formar part. Ha de formar part. És part de la feina dintre de la universitat, no només en recerca, sinó pel propi coneixement que tenim, i això ho hem de transmetre perquè és... Ha de dir que no. Seré més... I en aquesta part de divulgació, no només estar al contacte directe amb els mitjans o a través del gabinet de comunicació, sinó jo volia treure aquí també una cosa que ha comentat al principi la Cristinàdia. Aquesta notícia va ser per segueixo el compte de Twitter del Ricard Soler o de no sé què. O sigui, els nostres contes de Twitter també poden ser font d'informació per als paridistes. De fet, moltes vegades us inspireu de coses que... Bueno, tots ens inspirem amb això, no? Però no sé si voleu comentar també... O sigui, fins a quin punt els contes particulars individuals de Twitter, de determinats investigadors que són molt actius en Twitter, poden ser font d'inspiració o d'informació? Ho són. Bueno, en el meu cas, jo els segueixo moltíssim i són font de notícies, perquè moltes vegades coses que potser no han pensat que poden ser una notícia és una notícia. Ara m'estaven recordant dels companys del país de matèria, van treure una notícia i jo me'n feia creus. Com pot ser que jo no m'hagi enterat d'això? Era de l'institut de biologia evolutiva. M'han fet un estudi al Carles de l'OESA, que és un dels meus científics de capçalera, i és superactiu de Twitter, i ell va fer un tweet a una cosa així, que havia publicat una història sobre Marat, l'intellectual francès. Hi ha una història boníssima sobre la sang, la veu veure? Bueno, era una història fascinants, que hi havia molt l'estoriteri, ni que podies explicar que havien anat a París, havien trobat el diari, te canta sang, i no sé què, de Marat. És una història increïble. I quan ho vaig veure, me'n recordava i es pensava, però Carles, com no m'ho has dit a mi? Però vull dir que a moltes vegades els investigadors, en el seu compte de Twitter, donen moltes explicacions del que estan fent els altres companys, i ha conversat entre ells, ho expliquen això, hem publicat això d'avioarquia i tal, que almenys no ens arriba de cap altra manera, i és fantàstic, com a fonda d'inspiració, i com a possibles temes, clar, per tractar. Perquè a vegades no és l'últim paper que han publicat, sinó són temes entre sí, Luisa. No, depèn de no. També ens explicàvem històries en los informativos, claro, sí, lo que pasa es que es más corto, o sea, el tiempo es limitado, pero claro, a todo el mundo nos gusta conocer historias, ¿no? O sea, el storytelling tradicional nos engancha a todos, claro. Jo crec que això està canviant ja des de fa uns anys, o sigui, potser fa, no sé, 15 o 20 anys hi havia aquest enfugament molt més resultadista, però, diguem-ne, cara... És el que deia el director del guàrdia, deia que a internet només sobreviu el més bo o el més barat. Llavors, fer les coses barates en el fons és difícil. Llavors, molta gent està intentant treballar per fer les coses bé i fer uns continguts de qualitat. I, en aquest sentit, jo ja fa molt de temps, que també, i suposo que elles també ho podran dir, ja parlo per la meva experiència ara, estem intentant sortir una mica d'aquest resultat de publicar informacions només relacionades amb l'últim paper que ha sortit. Jo me n'he anat a cobrir excavacions on no hem trobat quasi res, una caca de hiena de fa un milió d'anys. Està bé, és interessant, però com ho expliques allò? No és un resultat que sortia a les revistes d'impacte, però, en canvi, va ser un reportatge molt llegit perquè tenia la part humana de com són els investigadors que treballen allà, quin perfil tenen, quantes hores es passen allà treballant per trobar aquella caca i què fan amb aquella caca, no? Sembla una tonteria, però treuen molta informació. Jo crec que això està canviant, està canviant bastant dins del periodisme científic, perquè s'està atendint més a intentar generar uns continguts de molta qualitat i aquí, quan generes continguts de qualitat, ja no són aquells continguts purament informatius, en què dones una informació molt concreta, A, B, C, pam, pam, sinó que s'intenta buscar més una estructura amb un estil més narratiu i més d'explicar una història que ja sigui relacionada amb els investigadors, relacionada amb aquell camp del coneixement, amb la història d'aquell camp del coneixement, o fins i tot, si tu pots permetre, tens temps i recursos i ganes, relacionada amb la teva experiència, com a periodista que intenta aproximar-se a uns científics i explica la seva experiència, acompanyar aquells científics en una excavació, o en un vaixell, o en una expedició nocturna dins d'una cova, a veure quins animals hi ha allà dintre. A veure que això estem anant cap aquí, diria. En tele és una mica més complicat, això, perquè requereix molt recursos d'equip tècnic i tal. Això sí que volia fer una reflexió de que a vegades m'he trobat, per exemple, que jo he volgut fer un estudi, fer un reportatge sobre un estudi científic, per exemple, un del Creal, i no l'he pogut fer, perquè fins que no hi hagi els resultats, la farmacèutica o els propis investigadors no volen que ho gravem i dius, però per què? Però sí, és la història fantàstica. Igual després, el resultat no ha sortit bé, però és el que diu ell. Però no ens deixen, moltes vegades no ens deixen fer l'estudi, el seguiment de l'estudi, quan és valósíssim a nivell de històries personals i de processos i de... Clar, perquè a vegades si estan esparant, la publicària no poden... O sigui, no volen que surti fins que no hi hagi els resultats per assegurar-se que quan surti, doncs sigui perquè ja ha tingut èxit. Ningú vol una història d'un fracàs. No, però és que fins i tot la pròpia revista, si tu públiques una revista a la revista, no et deixa que ho hagi fet públic abans. És un compromís que tu tens en la revista. Tu has de jurar que no ho has fet públic. Clar, però encara que no ho facis públic fins al final, tu has de poder tenir accés en aquest seguiment, perquè llavors canvia el valor del producte que estàs fent. A mi també està molt bé. I a més, també és en la línia de tot el pensar i en seguirà. Jo crec que amb això també estem canviant una miqueta de mentalitat, fins i tot perquè ens ho imposen, que hem de compartir amb el meu senyor Obert, i hauríem d'incloure també el seguiment mediàtic a Obert, encara que sigui per publicar-ho després. Sí, encara que hi hagi una clàusula després. Tinc una paraula en el fons després aquí, i ja anirem... Sí, Manel. Jo us volia agradar la recerca de l'estat. És que són molt bons els teus contes. Una i altres, unes totes les comunicacions, i l'altra, l'estat de l'involucció. Una eita que ha començat la societat que dibuixi aquesta paradoxa entre la comunicació científica, que amb els mecanes no llegeix tanta gent com podrien, amb la llengua, i en canvi la comunicació és el que hi ha a la societat. Jo te'n dic una miqueta que la comunicació científica ha subvenit algunes lleis d'impacte de les combustions científics més estrictes. Són aquells lleis que tenen més de veure amb la tradició de les ciències experimentàries. Quan nosaltres pensem en el que hem d'imaginar, en el principi de la comunicació científica, subint a aquesta etnografia veient l'albertòrit olgolgol. En canvi, el coneixement del parlant molt de coneixement va molt més en cap. I moltes vegades aquells acrèmics que no estan semblant ni fan ceses experimentals o de la tecnologia necessiten dones d'entats amb el que estan ferint a la societat, i que moltes vegades no estan tan vinculats a un aspecte de la repercussió directa, d'ilmaniadesa de la modalitat, de gent de sèquim, d'agregades, però el que està oferint ho coneixerem molt molt valors. A vosaltres volíem preguntar-nos una mica més psicolòfica com s'ho va dir d'aquests parades. Tot i a condar-les a un espai possible, però com us protegeu sortida a les paràmetres d'aquesta vinculació a l'altre social, a la gent de sèquim, a les xarxes experimentals de la tecnologia, que al final es veu un carrer molt gran, però molt interessant, però que no és útil i que t'ha de conviure a la part de les xarxes socials al punt de les mans. Abans que contesteu, com que se'ns acaba una mica i tal temps, jo afegiria una altra pregunta que hi ha aquí, que us faré jo, i llavors sí que us dono la paraula, perquè contesteu com sortir dels paràmetres estàndards, en els que valorem aquesta comunicació. Per aquí al davant tenim aquesta segona pregunta, i la tercera és la meva, com es sembla, hi ha aquí la Pilar, estarà molt contenta i la Mònica, companys meves perillistes científics, quan els hi pregunto per què no, si té més fons de dones, expertes, investigadores, etcètera, i més d'una vegada me'n dic, no, és que saps què passa, que quan vaig a l'investigadora a que entrevistar-la em diu, no, no, no, millor, el camp del grup, i el camp del grup normalment és un home, us ha passat alguna vegada, i com podem fer per vendre aquesta tònica? Llavors, si voleu fer una petita ronda, tenim aquestes tres preguntes, cadascú que contesti el camp, es vegin més d'amplost. Començo per l'última, és un fet, això, em sembla que tots ho sabem, és la síndrome de l'impostor, més està molt estudiada, i això és una conseqüència d'una dinàmica social que ve de molt lluny i que fa molt poc que estem treballant i ens som conscients, i per part nostra, jo almenys, i suposo que vosaltres també, jo intento fer aquest esforç extra que suposa, a vegades, intentar obtenir el coneixement o les declaracions, o la valoració de dones. O sigui, jo ets d'insistir molt per parlar amb dones científics. A vegades, des del Departament de Comunicació em remeten a un home, perquè no ho sé, i aquesta imatge també del grup científic és un home, no? I apareix això, moltes vegades truco a dones, i em diuen que no, que ells no en saben prou d'allò, que parli amb una altra persona. Resulta que a l'altra persona potser en sap menys, però com que és un home, i socialment, tot això funciona d'una altra manera, doncs acaba parlant enll, no? Llavors, això es treballa des de moltes maneres, jo intento dedicar bastant de temps a trobar fons d'informació femenines, diguéssim. Sí, ara mateix és un esforç extra, és dedicar més temps. Sobretot en alguns àmbits del coneixement. Sobretot en alguns àmbits, i clar, si això ho ajuntem amb el que deia la Cristina, que tenim molt poc temps per fer les coses, és una dificultat afegida. I de vegades al revés, deixem que introdueixi un matís. O sigui, de la mateixa manera que, per exemple, quan parlo del grafer intento buscar una dona, que és casi impossible, quan parlo de coses com ara, no sé, temes com més suposadament de dones, és impossible trobar un home. I sempre també intentes fer la compensació, perquè no sé que aquests temes són sempre de dones, parlaràs de amor per inatat, només hi haurà dones. Parlaràs de física quàntica, només hi haurà tios. O sigui, és molt difícil intentar trencar aquest amenadat de estereotips en ciència, de què fan els homes i què investiguen les dones. Sí, l'última vegada que m'ha passat, jo he de dir que no faig prou l'esforç de vegades pel temps. O sigui, ho intento, però si no em surt, passo. I una vegada, fa poc, en el servei de meteorologia de Catalunya, vaig demanar a comunicació una dona, havia parlat amb ella per telèfon, vull entrevistar a Pepita. I em va dir, no, no, he d'entrevistar al cap. O sigui, és que no és fàcil. I després això, les dones, com que tenim més inseguretat, pensem que no ho fem prou bé, etcètera, i sempre els homes, com són més eixaus pelantes, els agrada posar-se allà davant. I hem de perdre la cosa de que és una cosa dolenta posar-se davant d'una càmera. No passa res, com la vida real, però simplement estan gravant. I hem de perdre la por les dones d'explicar en els periodistes o aquí sigui, també, d'una manera normal. Sí, a més, aquesta, diguem-ne, l'argument aquest de, jo no en sé prou d'això, potser és veritat, no ets l'ultra experta mundial en aquell tema, però segurament en saps prou pel que jo necessito, que és fer una valoració d'aquest article o una valoració d'un tema d'actualitat, o, com expliquis, l'article en el qual has treballat i que has col·laborat amb dones i homes, d'això segur que en saps. I per valorar altres articles i altres qüestions d'actualitat, és molt probable que el coneixement que tinguis a mi ja em serveixi, encara que no siguis la màxima experta mundial. Llavors això també és una cosa que s'ha de treballar, suposo que ens hem d'anar convençent que tothom porti parlar de tot. Jo soc poc twittera, però, per exemple, els blogs sí que... Jo sí que me'ls miro. Per exemple, n'hi ha un de l'Antonio Turiel, del Greyjoy, que me'l miro, vull dir, perquè és molt bo, sempre trec idees, no? És un científic també molt accessible, vull dir, un investigador molt accessible, i sí que m'ho miro. I de vegades, del Santiago Ninovecerra, encara que no sé, perquè jo no sempre faig ciència, també faig coses d'economia o social, i també me'l miro molt, el twitter, en aquest cas. Jo molt ràpidament, només. És veritat que qualsevol font d'informació és bona. Llavors jo he tret notícies de tweets, de blogs, de webs... Per tant, la resposta sí, ens ho mirem, ens és útil. El que passa és que hi ha una altra reflexió a fer aquí, que és per part vostra que us implica fer allò i que us implica mantenir-ho. El que no pot ser és que ara tothom comença un blog, cada investigador té el seu blog, fa 3 articles al principi, i després ja no en fa més. Això hauria de formar part d'una estratègia de comunicació de cada grup o de cada institució que hauria d'estar, diguem-ne, planificada adequadament. I els comptes de twitter també està molt bé que tothom tingui comptes de twitter, i per nosaltres és molt útil, però com a institució també s'ha de fer una estratègia. Si es prefereix que cadascú vagi a la seva, està molt bé, però després també es poden agrupar coses, es poden unir esforços i segurament arribar més gent o el públic objectiu amb més eficàcia. I després, sobre la primera pregunta de totes, que feies tu... Jo crec que una mica ja ho havia insinuat abans, però estem sortint d'aquí perquè el contingut de qualitat que avui funciona a internet no el més barat, sinó el bo, ja requereix sortir d'aquest resultatisme, diguéssim. I aquí no li interessen qüestions com l'origen de l'univers o l'origen de la vida. O sigui, aquestes coses interessen molt el coneixement bàsic, les grans preguntes interessen molt. Llavors es tracta de treballar-les bé i buscar enfocaments més narratius. I en aquest sentit, tot està molt malament, com deia el Cristina, les condicions són molt precàries, però soc bastant optimista perquè penso que dins del periodisme científic hi ha molt camp per córrer, encara, des del punt de vista narratiu, des del punt de vista d'explicar històries. És com aquell que va a una illa i va a un venador de sabates que va a una illa i tothom va d'escals i un diu, aquí no vendrem res, i l'altre diu, no, és ideal perquè tothom va d'escals i nosaltres venem sabates. Doncs jo penso que una mica això, que ara potser no hi ha aquesta demanda, però mica en mica sí que jo veig cada vegada la gent més interessada en històries bones, ben construïdes, narrativament sòlides, interessants i en les quals s'explicin resultats de la ciència, però també el procés i l'emoció humana que hi ha arreder al procés de comprensió i de descobriment de com funciona el món, que és una cosa, en fi, que a tothom pot interpel·lar, no? En poca cosa més, a part de Carit el Toni, jo crec que també hi ha canals i canals per cada cosa, és a dir, estava pensant en el diari del dia a dia, això que planteja és que superchul és impossible, però potser amb un suplement de cap de setmana o una revista o amb les productes que estan traient a uns diaris, que treuen aquests espacials una mica més multimèdia i tal i treballats, i té cabuda i crec que cada cop més que els mitjans t'endim a intentar cobrar pel que fem, aquest tipus del contingut és el que el lector està desitjós de pagar per tenir, perquè és de més qualitat. Ara, en el dia a dia ho veig complicat, ho veig complicat perquè al final, com diu el meu cap, nosaltres venim informació i el que vols és... han descobert la molècula de tal o, no sé què, no sé quant. Ara, de cara a un cap de setmana o un suplement... Suposo que és un equilibri, almenys fins a fer la transició, i tenir tots murs de pagament i tenir compatir en lloc de per clic, sinó per gent que vulgui llegir el que tu tens, que és el millor. Jo volia afegir l'última frase que coneixes estimar. Si ens ajudeu a transmetre el que esteu fent i coneixement, la gent li agrada això, però heu de tenir paciència i col·laborar amb els periodistes. Ja està. Moltíssimes gràcies, Georgina, amb aquesta frase. Si ens coneixen, ens estimaran, i ara que us coneixen més a vosaltres, també us estimen més a vosaltres. Jo crec que ha quedat molt clar que estem en un món complex, però amb moltes possibilitats, i que hem de fer de tant d'hem i d'acòmplices. Moltíssimes gràcies per obrir les vostres menys. I acabem aquí. Molt bé, moltes gràcies.