 Egritsillagok, harmadik rész elsőfejezet, Ez a Libri box felvétel közkénc, Felolvassam Alingert Diana. Egritsillagok, írt a gárdonyi kéza, A raboroszlán, elsőfejezet. Lavaskatonnált a beregyó partján, Kékköpönyeges, vörössüveges királykaton elja. Intet a partral a süvegével, És átkiáltott a fűzhabbokrokon. Ha-ho, itt a víz! S ledéptetett a napfénytől meleg süppedékes parton, A buján sárgálló gója virág közé. Aló térdége reszkedett a fűbe, Amelynek haján szinte elveszett a víz, S lenyújtott a nyakát, hogy ígyék. Azon van nem igot. Ahogy vissza mellte a fejét, Orrából szájából csurgott a víz, Visszafújta, s a fejét rázta. — Mi lehet ezt aloat? Tűnyögött a víz. Hát mért nem viszol ebatta? Aló megint lenyújtott a fejét, Megint kiráztta a vízet Orrából szájából. A mezőnát még 18 különféle ölt azetű magyar lovas ügetet oda, És köztük egy szállal, sovány ember, Akinek sastól volt a süvegébe tűzve, És köpönnyek helyet medszinű posztó mentet akarta a válát. — Hadd nagy uram! Szóld fel a vízből. — Férges vagy mi ez a víz? Nem vissza a lovám. A sastólas ember beúratott a vízbe, És figyelmesen nézett a hullámokra. — Véres a víz? Mondott a csodálkozón. A partkörös körül fűzve bokrokkal volt besűrűzve, A bokrok barkától sárgálottak, A föld kék lett az ibajától. A tavasz édes illatát kötényel horta onnan a délutáni szellő. — A hadd nagy megcsapt alovát, Egy néhány lépés csabogot fölfele a vízben. A bokrok közt a parton egy ingrevet között fiatal ember revukkant, Az ember fűzve a törzsökanült, S a fejét most alpatakban. Nagy buckós velj, mint a bikájé. A szeme is olyan, apró, fekete és erős. A bajuszkája két vasszökként hegyes. A dolmánya, két sárga csizmája, sűvege, kardja mellette hevert a gyepen. Hát attól a mosdástal váltovéressi a beregy jó vize. — Ki vagy te öcsém? — szolt rá hadnagy. A fű kedvetlenül felállt. — Megcselyi istván a nevem. — Az enyém megdobó istván, — mondotta hadnagy. — Hát mi baj öcsém? — Megvágot egy török az isten fáját neki. S a tenyerít a fejére tapasztotta. — Török, — szóld dobo meg villanó szemmel. — A pogány mindenit annak a töröknek, — nem lehet még messze. — Hányom vannak? Hé, fűk, — kardra! — S kiugratott a vízből. — Ne fáradjanak, — szólt megcselyi. — Én már adjon vágtam, — itt hever mögöttem. — Hol? — Ott van valahol nem messze. — Dobó leszólította allóról a fegyver hordozóját. — Veddelül a tarisznyát, — mondotta neki, — és lásd el ezt az úrfi tépéssel, kötéssel. — Amod a fejjebb vannak még, — szólt megcselyi, — a tenyerét ismét a fejére tapasztva. — Törökök? — Na, egy öreg nem es meg a felesége. — A vére löntötte az artát. Megint lehajolt a vízre. — Dobó felszöktette a paripáját, — és néhány lépés nyüre egy másik ember talált. — Az is ingre vetkezett elült a patakpartján. — Piros, hajú, vénenber. — Egy kövére regasszony most a sírva pirosságot a vénenberfejéről. — Adjon isten, — kiáltott a Dobó. — Nagy elasebb. — Az öreg fölnézett, — és vigan legyintett. — Török vágás. — Akkor látt a Dobó, hogy az öregnek csak félkeza van. — Ennyi, de ismerős, — mondotta a lováról leszálva. — Az öreg újból fölnézett. — Lehet. — Dobó iscsvám vagyok. — Az öreg tűnödet. — Dobó, nini, te volt pistölcsem, — hát, hogy ne ismernél, jártál is nálam, az öreg tetszényél, — és a két ember melegen kezett fogott. — Hát, mi volt itt bátján? Hogy kerülnek ide a pusztába? — Ne, — szólt az öreg újból látod val a fejét a feleségének. A pogány megtámadta a kocsimat. Még az volt a szerencsém, hogy az az ifjúépen akkor ért utol bennünket, mikor a pogány nekünk esett. — Na, — derék legény. Úgy vágt a törökök, mint a tököt. De magam is közébbük csapkottam ám a kocsirol. — Hányan voltak? Tizelnak úgyják, hogy a gyéhennál méztem egőket. Még szerencs, hogy nem bírtak felünk. Van még vagy négy száz arany nálam, hanem több. Srácsörtített az oldalára. — Nem hat meg az ifjú, — kérdezt az asszony. — Nám, — egy csöppetse, — felelte dobó. — A moda alá mostik ő is. A közelben pirosló törökhalót rapillantott. — Megnézem már, — mondotta, — mi félenéppel volt dolguk. És benyargolászta a patak mellékét meg az utat. A füzesben héthol testet talált, két magyart és öt törököt, az úton meg egy háromlovas kocsit, amelybe volt dolgál zárokba. — Egy fiatal kocs is gyerek a ládák összerakásen erőlködött. — Ne vesződj a csém, — mondotta neki, — minjert kap segítséget. — És viszotért megcsaihez. — Nem egy török van itt a csém, — mondotta neki, — hanem öt, szép vágások, becsületedre válnak. — Még egynek kell lennie, — felelte megcsai, aztalan a vízben van, az én katonáimot megtalálta el dobóbátján. Megszegényeket az egyiknek két felé esett a feje. — Csak hárman voltunk. — És a török? — Tizen voltak a kutyák. — Hát, akkor négy álfutott belőlük. — El. — Dobóek közben lesz el ott a lováról, és megmészte az ifjúpálysebét. — A vágás hosszú, de nem mély, — szolta sebet össze nyomva. Magarakot rátépést, és magakat ötte beszorosan egy gyolcsfaszlányal. — Hát, hovan mégy a csém? — De breccan be. — Csak nem török éghestán? — De éppen oda. — Ennyi a csém, van ott nekem egy kedves emberem, — bor nem isza gergely. — Gyerek lát még, ismered? — Éppen ő értem egyek, levellett írt, hogy szeretni hozzám jönni a hadba. — Már akkor a fiú. — 18 éves. — Vársz, a bálint urnépe elszéled. Vízatokat szétfújta a szél, mióta az úrra boskodik. — Tinódi is elment. — Ide oda csavarog, de lehet, hogy most ő is debreccenben van. — Hát tisztelen csókolom azt is. — Nem, csókolom azt is, meg a két török fiút. — Még így beszélgettek, Dobó feltürte az ekélye újját, és rongyott fogott. — Az arszet most a megmagcsai nek, Dobó egy katonája meg a ruháíról tisztogatta lávérfoltokat. — Az öregot van, kérdeztem megcsai, tesejék feléintve. — Ott, nincs nagybaja. — Nem vagy éhez, a csém? — Nem, csak szomjazon. — Dobó a kulacsértintett. A többi katonát meg elküldte, hogy a kocsi rendbeszedésén segítsenek. — Aztán tetecejékhez mentek. — A kocsi mellett a gyépenülk már az öregházasvár. — Tetecejékhez évben pulykacomb. — Evet jó ízően. — Tartsatok velünk, kiáltott a vigan. — Csak hogy nem esed be a döcsém. — A katonák összezették a zsákmányt. — Öt török lovat, ugyan ennyi köpönyeget, és mindenféle török fegyvert. — Megcselyi a lovakrap illántott, aztán a földönheverül fegyverekre. — Válaszom, bátjám, szolceseinek, a zsákmányt közös. — Kell is nekem, felált az öreg nevetve. — Van én nekem elég lovám, elég fegyverem. — Hát, akkor dobó bátjám ad kínálom meg a fegyvererel. — Köszönöm, felált a dobó, már hogy választanék, nem harcoltam érte. — De csak válaszom. — Dobó a fejét ráztá. — A zsákmány a tiéd az utolsó gombig, a jändékot meg hogy fogadnék ráltől led. — Nem odom, ingyen. — Az már más beszéd, szóldobó, vágjó pillantást vetvegyre megművű kardra. — Hát mi az ára? — Az, hogyha váll kapitány lesz kegyelmed, hát engem szólítsom magához a szarul a csizma. — Dobó, mos olygott. — Bizonytalanra nem veszünk. — Hát mást tárt szabok, jöjjön velem de brecenbe. — Assem lehet most a csém, én királyi biztos vagyok most. — Megvirtokon szedem a tizedet. — Ha csak később nem lesz rá érkezésem? — Hát vállasszan úgy, hogy a jändékozom megcserébe a barátságával. — Az már úgy is a tiéd. — Hanem, hogy meg ne haragudj el rám, elfogadok egyet, mert látom, hogy szívesen kínálod. — És a kardokat vizsgálva folytatta. — Ezek úri törökök voltak, az egyik vég. — Alyan hovávalók. — Gondolom, fejérváriak. — Dobó fölvette a kardokat. — Az egyik bársonytokos csürkizes volt, a markolata aranyozott kígyófej, a kígyófej két szeme két gyémánt. — Na, ez a tiédocsém, ezt nem választom, mert ez vagyont ér. — Két olcsobb művű, török vasukart helert mégottan. Dobó fölvette az egyiket, és karikába hajtotta. — Ez aztán a cél, mondotta Jókedvel. — Hát ezt, ha nekem adod, megköszönöm. — Szívesen, felállta megcséi. — De már most, ha ezt nekem adod, tod meg azzal a szivességel, hogy vidd el magadda a debrecembe, és ha ott van Tynódi, mond meg neki, hogy írjon rá valami igét, amit akar. — Van ott aranyművés, aki beleégeti a vasba. — Szívesen, felállta megcséi. — Magam is íratok vele erre a kígyós kardra. — Egyet súhintott a görbe kardal, és válkötötte a másik mellé. — Találtatok e pénzt a töröktisznél. — Kereszted a dobó katonáit. — Még nem motosztuk meg. — Hát, motozzátok meg. — A legény csak hamar magával hozta az egész törököt, csak ugyaga alérjánál fogva húzta oda a gyepán. — Ott motosztam meg. — A vörös bársa nyúgyogon nem volt zsebb, hanem az össziában találtak egy zacskó aranyat, meg mindenféle azüst pénzt. — Ez jó lesz köldségre, szolderült el megcséi, katona embernél mindig elkél. — Még egy rubintos turbánforgó voltott, meg egy aranylánc. — Azt a bég az ingén belül viselte, és kókusz forgacra csavar, pergamentalizmánthordozott rajta. — Megcsélyet enyeréretette a két aranyszert, és oda kinált a ceceinek. — Ebből már kell választani a bátjámuram. — Taddelöcsém azt is, szold az öreg a kezével legyintve. — Csak nem tűzök forgózvén létemre. — Vigyük el a lányunknak ezt a lánszot, szólalt meg az asszony. — Van egy szép kis asszony lányunk, mondott a magyarázón, a királyné udvarában. — Gyertek előcsém a lakodalomba, rikoltott a cecei a lábát rázva. Még egyszer kitáncolom a kedvemet, mielőtt meghálnék. — Megcsélyi belerresztett a lánszot az asszony tenyerébe. — Kiveszi el? — A királyné hadnagya, főri a sádem. — Ismeritek talán? — Megcsélyi elkomolyodva intetnamet. — Derék ifjú, mondotta az asszony, a királyné adja férhez a leányomat. — Isten éltess el őket, mondotta dobó. — Megcsélyi a török ruhákat, meg a disztelen fegyvereket a dobó katonálynak ajándékozta. Indulása kászálódtak. — Megcsélyi fölvette a süvegét, és bosszankodva forgattak ezében. Be volt hasítva, csak nem ketté esett. — Sose bosszankodjál, szolcetei. Ha nem volna meghasítva, nem férnem most a fejedre. — A ruhályok még vizes volt. Na, destlég moly megszállítja a nap meg a szellő. — Válasz kettőt a katonáimból, mondotta dobó, hogy elkís érjenek. Szecei bátjámnak is adok kettőt. — Nem tudom, együtt megyünk-e, kérdeztem megcsélyi szeceiekhez fordulva. — Együtt megyünk-tán. — Hova? — szólt az öreg. — Debredszembe. — Együtt. — Na, akkor elég három katona is. — A mennyi takarsz, felált a dobó szívesen. — Míg az öregházas pára kocsiban rakodott, őketten bejárták a holtakat. — A holtak közt egy harminc éves formál nagy testsütőrök kezét lábát szétvetve hanyat fekütt. Kék posztó bugyogó volt rajta, a szemén érte a vágás. — Ezt ismerem, mondott a dobó, egyszer verekettem is vele. — A két magyar katona csúlyán össze volt szabdalva, az egyiknek letakarták a fejét kendővel. A törökök egy gyomron szúrták, és belevetették a dobó katonája beregyóba, a magyaroknak megsírt kapartak a parttuhafölgyében egy vénfűzfállat, és ruhástól belefektették őket. Metakarták a köpenyegükkel, behantolták, és kereszt helyett oda tűzték a kardjukat. — Vége a harmadik rész első fejezetének. — Egrid csillagok. — harmadik rész másadik fejezet. — Ez a Libri Vauxal vétel közkincs. — Felolva sem alingett Diana. — Egrid csillagok. — Ért a gárdony igéza. — A rab oroszlán. — Második fejezet. — Konstantinápoly déli sarkán egy régi vár áll, falai magasak, a falakon belül hétköpcös torany, mint hét óriás szélmalom. A várfalát felében a márványtenger mossa, felében faházak körnékezik. — Ez a híres hiedikula. — Magyarul hét torany. — A hét toranyba van verakva, és betönve a szultánnak mindenkincse. — A közép sőket tőben az arany és gyöngyoségszerek, a tenger felől állokban az ostromszerek, kézi fegyverek, és ezüst kincsek. A másikket tőben a régi fegyverek és a régió kiratok, könyvek. — Ott a hét torany között őrzik a fejedelmi rabokat is, mindenkit másképpen. Némelyeket lánszon és sötét kőjükben, másikat olyan kényben, szabadján, mint ha otthonvalna. Járni engedik napestig a várkertben, a zöldségeskertben, a tornyokerkéén, a fürdőben. Szolgát tarthat hármat is, leveleket írhat, látogatókat fogathat, muzsikálhat, ehetik, ihatik, csak éppen ki nem mehet. Egy tevaszínapon két őszember üldagélt a jelikul a kártyében a padon. Mindenkettőnek könnyű fajta birincs kigyózt a körül a lábát. Az egyik a térdénkönyökölt, a másik a patkarián szélvetett kézzel hátratán maskodat és a félhőket nézte. Az, aki ezeket nézte, őszept volt, szakállal melle közepéigért, a hajemek fehér sörinyként lengte körül a fejét. Mindenkettő magyarruha. Haaj, a magyarruha sokra bonkobott a hét toranyban. Ültek szótanul. A tevaszínap langyos melegség elöntött el a kertet. A cédru sok túják és babérfák között virágzott mára tulipán meg a pünkősdi rózsa. Fejükforott egy vénpízánk, öles levelegyítták a napsugarat. A félhőket néző ember mellte ízmas karját a padról és keretbe fonta. Közben a társárra tekintett. Mind gondolkodol, majd lát barátom. A diófámon felelt az előre hajló. Fogarasson van egy diófám. A két ember megint hallgatott. A szen ennyi hánypetsz múl a majd látszól állt meg. A külső ága elfagyott. Kihajtott te, azon tűnődöm. Kihajtott bizonyosan. A fa elfagy, kihajt. A szőlő is kihajt a tövéről. Csak az ember nem hajt ki. Megint hallgattak egyet. Aztán majd látszól állt meg ismét. Hát te bállint, mind gondolkodol. Azon felelt a búsentorok bállint. Hogy a kapi aga épp olyan rongy ember mint a többi. Azon én sose két áll kettem. Azt mondták, hogy ravasz. Harminc ezer aranyat küldött neki a feleségem, hogy ravaszkodja le ezt a lántot a lántot. Ennek már három hónapja. Megint hallgattak. Majd lát le nyúlta egy pitpangért, amely kisárgálott a fű közül. Lesz a kitotta. De a big mouse-olgattak ezében, aztán lehullatta a földre. És megint megszólált. Az éjjel arra gondoltam, hogy én még mindig nem tudom értejtettek tégedraból. Sokszor elmondtalt, hogyan hoztak át a dunán, hogyan csöptel együtt a hajófalához, hogyan vezettek ide, de a kezdetet az igaziokot. Azt jó formál magam se tudom. Tálvégre is megvoltál a magat vészkén, rólad nem mondhaták, hogy királyságra vagy fejedelemségre állítozol. Magami sokszor tép előttem ezen. A töröknek nem kell ugyan valami nagyok, hanem, hogy mégis a sok közül miértott nekem leginkább, az magam is szeretném tudni. Az udvaron egy csapat kapulcsi mentett dob szóval, aztán ismit magukra maradtak. Bállint folytatta. Azon gondolkodom, mégis az éjjeli beszélgetés volt a főok. A szultán azt kérdeztetőlem, hogy miért telentettem meg a Németnek a zöldjevetelét. A Németnek, kérdeztem csodálkozva, nem a Németnek jelentettem én meg, hanem perénnyinek. Az egy kutya, felállta a szultán. Perénya Német tartott. És a szultán dühösre kerekedett szemmel nézett rám. Ha nem értesített volna őket, itt leptük volna meg a Német tábort. Minden úrat elfogtunk volna, és összetörtem volna ferdinállnak minden erejét. Enyém volna bécs is. Hogy így kiabált rám a ronda török, benne is fálforott a vér. Én tudod, mindig úr voltam, teljes életemben. Nem szoktam meg, hogy egyik gondolatom a másikkal takargassam. Megkiágaskottál. Nem voltam goromba, csak megmondtam neki, hogy éppen azért éről, mert kimélni akartam a Német táborban lévő magyarokat. Ez nagy hiba volt. Még akkor szabad voltam. Hát aztán mit szólt? Semmit. Fel és alájárkelt előttem. Aztán egyszer csak a basályához vordult. Azt mondta neki, hogy aggyanak egy jó sátort, ahol meghálhassak, mert holnap is beszélni akar velem. Na, és mit beszéltetek másnap? Semmit. Nem is láttam többi a szultánt. Egy nagy sátort tattak, de ki ne mereztettek. Akárhány szor ki akartam lépni, tíz dár dálta mellemnek. Hát, mikor vértek rád láncot? Csak akkor, mikor visszafelé indult a szultán. Megkem mindjárt láncot vértek a lábombra, mikor álfogtak, és dühenben úgy sírtam, mint a gyermek. Én nem tudok sírni. Nincsenek könnyeim. Nem sírta még az apám halálán se. Nem megeidett se sírattad? Nám. Felalta el sápadva török bálint. De valahány szor eszembe jutnak úgy érzem, mint ha kardot forgatnának a mellemben. Fájdalmasan sóhajtott, és a tenyerébe reszlette a homlokát. Egy rabbűt sokszor az a szembe, szot búsállmélázással, egy sovány rossz török, akit a dunapart jeneítettem fokságba. Évekig ott tartottam a várban. Az egyszer engem szemtől szembe megátkozott. Nem beszéltek többet. A távalból tramít a zene hangzott fel. Néha arra figyeltek, aztán meginálméjettek a gondolataigba. Mikor a nap már megvarosidette a felhőket, a vár nagy végig ment a kerten, és hogy hozzájunkért oda szolt nekik félváról. Uraim kaput zárunk. Nap nyugdált fél órával szokták a kaput bezárni, és akkor minden rabnak a maga szobájában volt helye. Kaput gyé fendi, szólott török bálint. Így nem tudom, hogy a kaput török bálint. Mi van ma, hogy őt rombitálnak? Tulipán önnep, felelta a vár nagy. A szerályban az él nem alszanak, és oda blépett. A robok tudták már mi az, tavajta vasszal is volt olyan önnep. Olyankor a szultán minden a szonyja ott van a szerálykertben. A szultán nősátorok a tálított fel a tulipánágyak körül, és a sátorokban az alsó rendő háremi nőkkal mindenféle csesebecsét, gyönyjöket, sejjem szöveteket, kezdjűt, harisnyát, cipőt, vátyolt, és másfélléket árultat. Az ő egy néhány százaszonya soha sem elett ki a bázárba, hát ezt endőben egyszer ott örülnek annak, hogy pénztorhatnak. A kert olyankor zsibongajóket tul. A palottabeli papagályok, rigók, fülemilék és kanári madarak kalikástól fel vannak, függeszve a fákra és bokrokra, és versenytének elnek a muzsikával. Este aztán kigyúladnak a boszforús egyhajóján az illatos válkek és tarka papirlámpások, és az egész hárem zene szóval hajókázik le a márványtengerig. A két rabkezet fogott a vértoranyalján. Jó éjszakát majd ládist van. Jó éjszakát török bállint. Mert nincs ott egyébből röm, csak a jó éjszaka. Az alvórabb hazalmodja magát. Az omban török bállint nem érzed semmi elmosságot. Ebbed után szokással lennére lefekütt, és aludte egyet, nem volt álmos. Kitárt az ablakát és odaült. Nézte a csillagoseget. A márványtenger sarkán a jedi külállat sétált a hajó. Az ég csillagos volt és hód világtalan. A csillagok szinte lobogvaragyoktak, és a tenger tükre másodikra gyogó ég. A lampianokkal világító hajó ott sétált a magasság és mélysek csillagai között. Két magaskő faltakart el a rab szemei elől. De behallacott hozzá a zene. Penget a török cimbalom, a kánon és csattogott a csincsa. Bármennyire is akarta hallgatni, gondolat egy más felé kószáltak. Éjfő felé elcsöndesült a lármászene. A nők magukének eltek. Váltak ozó másmás hang és mászene szerszám. De török bálint azokból se hallott sokat. Az eget nézte, amely már el volt borítva lassan vándorlós jötét és rongyos válhőkkel. A rongyokon áttűned eztek a csillagok. Milyen más itt az ég is? gondolta. Török ég, török sötétség. Aztán, hogy hosszú szűnet következett a hajón, folytatta a gondolatait. Még a csöndesség is más itten. Török csöndesség. Arra gondolt, hogy lefekszik, de olyan jól esetnek ez az álmos zsibbatság, hogy időt várt, míg a tagjai megmozdulnak. Azt várta, hogy az akarata nélkül mozdulja meg a teste és úgy menjen pihenni. Akkor az éjjelicsendben hárfa szólalt meg újból, és ha lombokon állt egyszerre, csak magyar akkordok szállottak, szét a sötétlő török éjszakában. Török bálintom valami fájdalmas édesborzongás ömlött végig, a szívétlös arkáig. A hárfa elném múlt egy percre. Aztán újra felszáltak a remegő akkordok, és hagyzokogásként emelkedtek fel az éjszak a sötétségében. Török bálint felemelte a fejét. Így emelfelyet olykor a keterhezben örzött raboroszlán a szélsúsogására, és nézzel meredő szemmel maga elé. A hárfa akkordjai sóhaj elágyult a negyészketekbe az éjjelicsöndességbe, a szenújra összependültek a húrak, és egy végkonyka a búsnői hangdala hangzott fel tiszt a magyar nyelven. Ki a tiszta vizét itta, vágyi karnak szíve viszta. Hely én is ittam belőle. Török bálintnak eláltal illegzete. Emelt fővel merő szemekel nézett a hangok felé. Őszfültjai szinte szerte borzolottak, arca szinte megmárványosodott. És amint a vénor rosszán így elkövültem hallgatta adalt, szeméből kiggyöngyözött két nagy könycsep, és lecsordult az orcáján, szakállán. Vége a harmadik rész második fejezetének. Egrid csillagok, harmadik rész harmadik fejezet. Elkösz kincs talolvassa majlingerdiána. Egrid csillagok, írt a gárdonyi géza. A raboroszlán harmadik fejezet. Éjjel, 12 óratályban az inasz zörgetet a török úrfiakajtaján. Gergely úrfi Na, mi a baj? Kiáltott gergely? Bejöhetc. Nem alut még, gyertjánálolvast a horáciuszt. A másikétágyban is felébredtek a török fiúk. A vérrasztó küldött, mondotta az inasz, egy úrfél leáll a kapun. Hogy hívják? Valamíg kecse vagy mit csöda. Kecse? Ki a kutya lehet az a kecse? Györből jött, és ide akar szállani. Gergely a györszó hallata rá egyszerre kiugratta zágyból. Török Jáncsi megszólalt a paplanalól. Ki azt a gergely? Megcséi, kiáltott a vígön gergely. A reszédegből tüstént a vidézúrat. Az inaszára bogott. Gergely bakancsot rántott, és köpönyeget kapott a válára. A két fiú is kiszált az ágyból. Jáncsi 16 éves, ferét 14 már. Kiventsiak voltak a vendégre, akinek csak a nevét ismerték. Rendeljetek bort meg enni valót. Szólt vissza nekik Gergely az ajtóból. És lerohant. Mikor a leért, megcséi már ott ált az udvaron. Te lámpársal a vírrasztó meg a várnagy. Az emeletről is te villant egy lámpársnak a fénye. De rabig ide oda lengett az udvaron, aztán a jevevénye nált meg, a képen egy talérral búcsuzott dobónak a katonáitól. Csak hogy megérgeztem. Mondott a gergelyt megalálva. Már majd el aludtam alamamon. De pista bátján, mi van a fejeden? Dórbán az irgalmát, nem látott, hogy töröké lettem. Netré-faj bátján, véres az akendő. Na, hát csak a gyöcsém szobártnek most ótállat. Aztán majd elmondom, milyen az úgy györtől debrecenig. A lépcsőn egy asszony cseléd jelent meg, és kérdőn ézett a jevevénye. Gergely nem etintet neki. A cseléd ált ünt. Gergely magyarázon fordult megcséihez. Az asszonyunk nem igyen alszik. Éjjel is az urát várja, vagy levellett az urától. Három nap is ebb lázt hevert végig megcséi a kasdcseiban. Azon idő alatt mindig ott ültek mellett a török fiúk meg Gergely. Itt atták a vitészt veresborral, és érdeklődéssel hallgatták az elbeszéléseit. Az asszony is meg meglátogatta. Megcséi még azon betegen elmondta, hogy Gergelyért jött, magával viszi a királysa regébe. A fiúk megdöbben tennésztek Gergelyre, az asszony szemre hányó búsarcsal. Hát el tudnál minket hagyni. Nem voltam én anyát helyett anyád, és a fiaim nem voltak etestvére id. Gergely lecsügget hővel felelte. Már 18 éves vagyok. Itt élős kögyeke, itt hasz talankodja ke, mikor az országnak katonak áll. A korához képest valóban éreti fiúnak látszott. Leányosan finom barna arca már a szakális bejhezzet. Csillogófeket eszem egy csupaértelem és komolyság. – Te kell lesz szépen, szól törökné. Nem várhatod a meg az én fiaimat. Mindenki elfordult ölünk. Bólogatott az asszony, előtolongó könnyé itt örelve. A honnan az isten elfordult, elfordulnak az emberek is. Gergely letérdelt az asszony elé és megcsokolta a kezét. Édes jó anyám asszonyom. Ha így érti az én elmenetelemet, akkor nem lesz belőle semmi. Tinody is ott ült a szabában. Aznap érkezett meg érsek újváról. Hírt hallani jött az uráról, de persze a kérdezés beléreket, mikor a kastélyt zászónlélkül az asszony felgyázba találta. Az ablaknál ült egy mebbőről stálldán és kardlapra rajzolt. Gergely szavára abba hagyta a munkát. Nagyságos asszonyom, engegyemek, hogy belekottja anyak ebbe a beszédbe. Hát csak szóljon sebők. A madár mindig visszatér a fész kére, akárhova megyen is. Gergely is rövdösni akar egyet. Én is azt mondom, hogy jó lenne ha forogná a világban. Mert tetszik látni, János Urfima hollam föl emberedik. Aztán neki is jobb, ha tanult katona lesz mellette. Nem volt semmi mosöjogni való ezeken a szavakon, de mégis mosöjoktak. Mert sebbők deák mindig tréfás, mikor nem énekel, és ha komolyan beszél, akkor is asszaetik már, hogy vidámság lapban gaszava alatt. Hát majd meggondoljuk, bólintott rá az asszony, és a deák munkájára fordult a szeme. Hát megvane a vers. Meg bizony, nem tudom tetszik a nagyságodnak. Föl vette a kígyós kardot és olvastaróla. Aki bátor az az erős, aki erős, könnyen és győz, és aki győzve megy előre, a halál is megfuttőle. – Ezt írja az én kardomra is, mondta dörökenci. – Nám, felelte a fejét rázva, Tino-di, arra mást fogunk kérni. – Megcsély megszólalt az ágyban. Dobbonak a kardjára a királynevét is rákéne érni, valami olyan félét, hogy istenért, hazáért, kiráért. – Az már elavgód mondás, felelte Tino-di. Ki is múlik a divatból, mióta német fején a korona? – Ha ő ezt akarta volna íratni a kardjára, magával vitte volna, és ráíratta volna ő maga. – Van eszemben valami, mondott a gergely, a homlokára téve az újját. – Mikor gyerek voltam, hallottam egy mondását, az kellene rámecceni. – Mi az? – Az a fő, hogy ne féljünk sohase. – Ez jó, bitzented rá, Tino-di, de így bizony kopára gondolat, megálljatok csak. – Az állát a kezéret ámaszt van ézett maga elé. – A többiek hallgattak. – Egy persz múl a megcsillanta szeme. – Ha félsz, nem élsz. – Így jó, kiáltott a gergely. – Tino-di beleültötte a luttalat az ablak szélén álló fakala márisba, és felrajzolta a kardigét. – Még egy kard volt atta níratlan. – A dobó éppárja. – Az gergelynek adta megcsai. – Hát erre mit írjunk, kérdezte Tino-di. – Jó lesz te ez? – Bor nem isz a gergely, szaporábban nyergely. – Ne vettek, gergely a fejét ázta. – Nem. – Nekem nem kell várs, csak egy szó. – Abban az egy szóban benne van minden várs, és minden gondolat. – Esztérja-re, sebők bátján. – A hazáért. – Az eddig napomba topban dobó. – Örömmel fogadták. – Mióta a házúra rabulesett, évek óta akkor történt először, hogy felrakták az asztalra az arany és ezüstedényeket. – A házát valami szokatlanderültség sugároztabe. – Az assz, hogy mégis a szokott gyászruhájában és égszernélkül jelent meg az asztalnál. – A szokott helyére ült, az ajtóra néző helyre. – Vele szemben is karorszék, megteríték. – Dobó azt felteléinte, hogy a papé, aki késik valahol, aztán eszmélkedett rá, hogy a török bálint helye az. – Mindig terítenek a házgaztajának is, mindennap, reggel, délben, este. – Török né érdeklődéssel hallgatta a hireket, amiket Dobó bécsből és az országban én lőuraktól tudott. – Abban az időben nem voltak újságok. – Csak levelek útján, meg egy-egy vendéktől látett megtudni, mi történik a világban, és hogy az úri családok fáját, melyik áktörött le, melyik hajtott bimbót. – Csak egy ember neve nem fordult elősokáig a beszélgetésben, a házurái. – Gergely figyelmesztette, Dobó, hogy ne említse, ne kérdezze. – De minkor a cselédek kitakarottak az ebédlőből, maga az asszony kérdezte. – Hát az én szerelmes uramról hallott valamit kegyelmed. – És egyszer elborította a könny az orszáját. – Dobó a fejét rázta. – Még ez a szultán meg nem hall, alig ha szabadulő haza. – Nyerső szintességgel volt ez kimondva, de abban az időben úgy mondták ki az emberek a gondolatukat, ahogy a fejükben megszületett. – Az asszony fejellekókat. – Dobó bosszusan csapott az asztalra. – De hát meddig akar jelni, az ilyen tirannusok nem szoktak tisztesménységben kimulni. – És vigasztalon folytatta. – Ha valami basált rabul lehet neheteni, kicser jelhetnénk vele. – Az asszony szomorul ningatta a fejét. – Nem hiszem, Dobó. – Az én uramat nem kénstári szerzeményképpen tartják vasban, hanem mint az oroszlán cokták, mert félnek tőle. – Igértem én már érte mindent, folytatta búson. – Azt mondtam, vigyék el minden jószágunkat, vigyék el minden arany és ezüst marhánkat. – A baság zebre teszik, ami pénzt küldök, a szultán meg nem is feláll nekik. – Vagy hogy előse mernek vele hozzakodni. – Nem lehetne onnan valahogy másképpen kiszabadulni, kérdeztem Akcsei. – Dobó felált rá. – A hét toronyból. – Sose hallottál a hét toronyról, Öcsém. – Hallottam bizén, de azt is hallottam, hogy semmi se lehetetlen, ha valaki nagyon akárja. – Édes, Akcsei, Öcsém. – Szólt az asszony. – Gondolhatjál, hogy az én uram meg az ő árván maradt családja nem akárja nagyon. – Nem jártam érte a királyasszonynál, a barátnál, a budaibassánál. – Nem csúsztam a föl térdemék feldén ánd királyhoz is. – Meg sem érni ezt az én készerves uramnak. – És hogy az asszony szava könnyekbe fulladt, búsállgatással néztek reá. – Azon van az asszony letörült el könnyeyit, és tinadi hozz fordult. – Sövök diák, mondott a masojt erőltetve az artára. – Könnyekkel vendégejük a házbarátait. – Nosah, vegyellül elantott, és amiket az én uram szeretett hallani, csak azokat sebők deák. – Behonjuk a szemünket, míg kegyelme dének el, és azt képzeljük, ő is közöttünkül. – Három év óta nem pendült meg a házban a sebők diáklantja, a fiúk már előre megvidámoltak az engedelemtől. – Sebők diák kimente a szobájába, és elővette a gitárforma hangszárt. – A jüdítasszonyhistóriáját mondt el csöndes, albeszélő hangon, miközben a dallamot várta hozzá. – Ez jó vigasztalás volt. – Hol a fernesben mindenki a szultánt értette? – De haj, hol van jüdítasszony, aki álpusztítanált a földszínérvel? – Azonban, amikor tínódiaz ének közebéreért, egyszer csak megváltozott a dallam az újai alatt, és mélyen búgó látj hangol másének befogott. – Sírva veszikül mastzeginy magyarország, mert ő le távozék hangosság vigasság, mellőle kikele sok fénős gazdakság, és fokságbálség egy néhány úraság. – Az aztán állülőkön fajdalmas borzongásfutat végig, dobónak is kicsordult a könnyes szeméből. – Folytathatom-e, kérdezte esdő hangon tínódi? – Az azt, hogy bólintott. – Tínódiaztán elénekelte, hogyan ejtette hálóva bálinturata török, hogyan mitter abláncom magával először Nándor Fehérvára, aztán Konstantinápolyba. – A hangja fajdalmas süttogással változott, mikor az ének végére ért. – Fohaszkodik mostan sok gyakors írással, asszony feleségöd a két szép fiatdal, mert ők élnek mostan a nagyárvassággal, sokszamurusággal, gyámoltalansággal. – Örömök sehol sincs te jó szolgáidnak, kik szívvel szeretnek, gyakran fohaszkodnak. – Egy nehány közülök tétova bújdosnak, ha megszabadulnál, mégis sokan várnak. – Itt már maga a lantos is elfullatta sírásban, mert hiszen ő volt ez a tétova bújdosó szolga, aki legjobban sirette az urát. – A két gyermek az anyára borulva zokogat, s az anya mindakettőt átölelt-e. – Egy néhány perc telt így el a szomorúházban, aztán dobbó szólaltnak tompa, keserű hangon. – Mért nem vagyok én szabadember? Ha egy ezt hendőnbe kerülne is, le mennék odaabbal városba, legalább megnézném, hogy csak ugyanolyan erőse az a börtön. – Megselyi felugratt, én szabadember vagyok, és esküszöm a minden hatóra, hogy le megyek, lején, és ha lehet, az életemárán is kiszabadítom törökválintot. – Gergé is fölpattant. – Veled megyek, veled tartok minden veszedelmen át az én uramért, a tjámért. – Anyám, szólt megrázkódva az ifjutör a kiános. – Itthon maradj a ke, mikor van ember, aki apám szabadítására indul. – Őrültség, – rebegte az özvegy. – Ha Őrültség, ha nem Őrültség, – tüzeskedett megcsei. – Én amit mondtam, megteszem. – Én is veled megyek, – mondta Tino Di. – A karombéna, de talán az eszemmel használhatok. – Mit akartok? – beszélt újban az özvegy. – Amit két király, meg egy királyi gazdaság nem tudott megtenni, ti megteheti tekel? – Jól beszélasszonyunk őnadsága, – szoldobból nyugodtságet visszanyerve. – Se pénz, se mestserkedés nem használ, – csupán a szultán jó akarat althatja meg a bilincset. – De ha az a jó akarat soha se jön meg, – pattant vissza megcsei. – Másnap reggel dobó tovább ment, – nem marasztották, – tudták, hogy rövidre van szabba minden ideje. – Megcsei még ott maradt, – behívta gergelyt a szobájába. – Megvártam, hogy asszunk egyet a tegnapesti beszélgetésünkre. – Nem magamért, mert én akár mennyit alszok is arra, – mit gondoltam, – én le megyek arra a törökföldre. – Én meg veled tartok, – felette gergely határozottán. – Elvégre is itthon, most nincs háború, – aztán ki tudja, hátha találunk valami jegérjükat. – Ha kudarszott vállunk is, nem lesz szokunk szégy elleni. – Tinódit elvidjük. – Ahogy gondolod? – Hát, Jancsit. – Nem erezti azt el az asszonyunk. – Hát, akkor kettem megyünk. – Tinódit hagyjuk itthon, – az öreg nem bírja a kardot, – sem a lovaglást. – Ahogy gondolod? – Magasztán mink a fejünk kell játszunk, – az öreget kár lenne a halálvútjára vinni. – Ő a legtöbbet érő emberek közül való most az országban. – Azisten is azt akarja, – hogy ide oda kóboroljon, – és éleszel szivek ki alvó tüzét. – Ez az ember a nemzetlelkéből kizengő fájdalom. – Az ajtót török jancsinyitott arájuk. – Lobaglóstor volt a kezében, – és szarvasből szalavári sárgállot rajta. – A fején széles karimájú debreceniposztós üveg. – A lábán sárga csizmá. – Megcsély, mint ha valami elbeszélést folytatna, – csak éppen rá pillantott jancsira, – aztán nevet veszólott. – Azám, a vörös nyúl házasodik. – És jancsinak magyaráztá. – Nem ismer a dakiről beszélünk, – de talán gergely már emlegette. – Kit? – kérdezte jancsi egykedüen. – Főri és áldámot. – És kit veszel? – kérdezt a gergelymosa jogva. – Egy fakezű vénen bernek a leányát. – Gergely arttából egyszerre kiszállott minden pirosság. – Cecei évát? – kérdeztek, csak nem kiáltva. – Azt azt, ismerett talán. Gergely elkövül tartszan lézett meg csére. – Ne komi iddi, ez a toktaváb, – szólalt meg jancsi, – és a lábba szár rá csapott az ostorral. – Nem erről beszéltetek ti mostan. – Azt gondoljátok gyermek vagyok? – Nem vagyok gyermek többé. – Ezen az éjszakán nem aludtam. – Van olyan gyümölcs, amelyik egy éjel érik meg. – Én az éjjel férfiúvá érlelőttem. – Hát elbocsát édesanyád, kérdeztem, Egcei. – Nem szóltam neki, de mindegy. – Hunyadon igazítani valók vannak a várban. – Azt mondom, hogy bizza én rám. – Egcei vállat volt. – Ezt szerint indulunk. – Akár még ma, én arra öltöztem. – Megálljatok, szólt Gergely még mindig halaványan. – Te valamit említettél az immétpista? – Igaz el az, vagy csak úgy vaktában koholtad. – Amit fürjesül mondtam? – Az. – Igaz, maga az anyadítsa kedett vele, hogy a király néhad nagyjához adja feleségül. – Gergely halavány sága vörös revált az ott. – Az erek dúzzad oztak a homlokán. – Millelt? kérdezt a Jancsi. – Ismerett talán? – Gergely a szinéből kikelten járt fölés alá a szobában. – Hogy ne ismerném, hiszen ő az én éván. – A teljevádat veszik el? – Kérdezt a bámulva Jancsi. – Azt, de én nem hiszem. – És dühösen szintet a porzékolva kiáltotta. – Meggölöm a bitangot. – Megcsöhi a maga nyugalmával akarta csillapítani. – Meggölött, de hátha leány szereti? – Nem szereti. – Gondolod, hogy kényszerítik? – Bizonyosan. – És te szereted? – Kis gyerek koromóta. – Akkor, mondta Megcsöhi, valamit kell tennünk. – És felkönyökörve folytatta. – De ha teszünk is valamit, te nem veheted el. – És hátha mégis összebarátkoztak. – Hogy gondolsz ilyet? – felelte Gergely. – Megcsöhi vállat volt. – Levelesztetek? – Hogy levelesztünk volna? – Van én nekem szolgám, hogy ide oda járassam. – Megcsöhi megint vállat volt. – A tornácon szaporakopogás hallatszott. – Terak Jancsi az ajtóhozugrat, és megforította benne halkan a kulcsot. – A következő perzben csattant a kidincs. – Jancsi csendet intett. – Mert az ötce volt a kopogó. – Nem akarta, hogy tudjam valamit a vállalkozásról. – Vége a harmadik rész harmadik fejezetének. – Egritsillagok, harmadik rész negyedik fejezet. – Ez a Libri box-fálvétel közkincs, felolvassa Majlinger Diana. – Egritsillagok, ért a gárdonyi Géza. – A raboroszlán, negyedik fejezet. – Izabel a királynégy alunt elált, és még a tavasz is ott érte. – A két ifjúk, Gergé és megcséi, harmad a pragyalukban volt. – Terak Jancsi nem kisértál őket, ne, hogy ez annyi megsejtsa az összebeszélést. – Terök Némind össze annyit tudott, hogy Gergé jelment megcséivel a ferdinánt hadába, és hogy a nyarat a katonák köztölti, de meterkor pedig visszatér. – Azonban az ifjak szándéka már akkor meg volt szőve. – Abban állapottak meg, hogy Gergéj meg tudja, szereti a leány vagy nem. – Ha szereti, Gergéj nem tehet egy ebet, csak azt, hogy búcsut mond az álmainak. – Ha pedig nem szereti, akkor Gergéj, mint ha ott sejárt volna, áltűnik. – Megcséi meg megcsufolja fűriest úgy, hogy ne legyen erdében leány, aki kedvet kapjon arra, hogy hozzá menjen feleségül. – Ha aztán gyalubban végeztek, a három évhő hunyadon találkozik, és indulnak Konstantinápolyba. – A határic lóhátom mennek. – Jancsi magán áltartja azt a pénzt, amit a vártatarozására szántak, és még azon felül is szerez, amennyit lehet, hogyha kell, pénzel is dolgozhassanak. – Azután a határól, vagy derviseknek, vagy kereskedépnek, vagy koldusoknak öltözve gyalogutasznak tovább, hogy a rablók és a kóbor török katonai csapatok figyelme mellett elcsúszhassanak. – Akár sikerül a bálinturki szabadítása, akár nem, két hónap alatt megfordulnak, de talán előbb is, és törökni nem fog nyugtalankodni a fiamiatt. – A kétifjú este érkez egy jeluba. Egyetlen szolg a kísértelőket, akit megcsély debrecenben fogadott fel. Mátyásnak hívták a legényt. Csikós volt az előtt a hortobágyon. Azon a kis, derás, török lovanült, a miatt megcsély megtartott az ötközül. Mindjárt az első háznál megszólítottak egy olát, hogy adnál szállást. – Az olá értett magyarul. Csodálkoz varázta a fejét, és a fejével együtt nagy feketes üvegét. – Nem alakodalom rajöttetek el, hogy hozzám akartok szállani? – De éppen arra jöttünk. – Hát ha arra jöttetek, mert nem szálltok a kastéba. – A kétifjú este pillantott. – Én, mondott a gergely, nem szállok oda, mert megbetegettem az úton. – És valóban halovány volt, mint a kibeteg. – Csak a társam szállóda, pojtatta, és ha az első szobálydüres megfizetem. – A fizetés szóra megszűnt az olában a csodálkozás, késséggel tárt a föl a kapuját a lovasoknak. – Hát nem késtünk el alakodalomból, kérdeztem egységi. – Hogy késtetek volna el szép úrfiak, felelt az olá, a vagy nem tudjátok, hogy holnapután lesz az esküvő. – Mikor a kétifjú magára maradt a szobában, gergely lecsüggetten nézett megcselyire. – Elkéstünk. – Magam is azt gondolom. – Gergely lejült egy rosszal masszékre, és tanáscsavanul nézett maga elé. – Megcselyi az ablakban állott, és az öldülni kezdő orgonabokrokat bámulta. – Asztartom, legjobb lesz, ha visszatérünk, szólt végre megfordulva. – Egy állomval kevesebb, egy tapasztalással több. – Gergely fölkelt? – Nem. – Az üdvösségemet nem vetem ilyen könnyen a hátam mögé. – Egy nap nagy idő. – Arra gondoltam, hogy én itt maradok, te pedig fölmégy a kastéba, és bevegyő szavendége közé. – És ha kérdeznek? – Nem hívott a megcselyi. – A fő az, hogy a leányal találkozzál és megtudd, hogy a szíve szerint választottál fűriest. – De ez lehetetlen. Lehetetlen. Lehetetlen. – Hát jó, fölmegyek a kastéba, és beszállok matíval együtt, ha ugye ne elfogadnak. – Meggondolt, hogy cetszei hít, az öregnek el végre az életét mentetted meg. – Az bizonyos, magam is azt gondolom, hogy akármilyen orszával fogad is, a vége az lesz, hogy beszállok a kastéba, és szólok a leányal. – Ha lehet még ma, ha nem lehet, akkor holnap. – De nem jöhet néle velem valami képpen. Talán, mint ha inason volnál. – Nem. Ha a leányaszt mondja, hogy erőltették, akkor jobb, ha nem tudják, hogy itt vagyok. – Akkor én fűriest megpofozom. – Addig ne cselek egy semmit, míg a leányal nem beszéltél. – Akkor iérvissza azonnal, és majd meglátjuk. – Az oláosz, hogy puha ágyatvetett gergelynek, és orvossággal vizeskendővel kínálta. – Ha nem bizabeteg le nem fekütt, se virágfőztet nem ívat, seken dőt nem tett a fejére. – Csak fölés alátópogott a szobában, és nagyok a tütötök lével a levegőbe. – Megcsai reggel visszatért, gergelyt az asztalnált aláltal. – A mécses éget előtte, és ő maga a két karjára borúltal szenderget. – Mért nem feküttél le? – Azt hittem, nem fogok aludni. – Hát a leányal beszéltem, jól sajtettet, hogy nem a szíves szerint megy fűrieszhez. – Gergely megrázkódott, mint ha vizel öntötték volna végig. – A szemébe visszatért az élettüze. – Mondd ad, hogy itt vagyok? – Mondtam, hozzád akart rohanni, de én tartottam vissza. – Minek tartottad vissza? – pattant fel Gergely. – Nono, bizony még nekem ugra a szép köszönetképpen. – Ne haragudj, nekem parázség a lábam alatt. – Azt azért nem ereztettem hozzád, mert után az udult volna az egész udvar. Ő neki szédjenek át volna, mint nekünk megbajunk. – Hát mit mondtál neki? – Azt, hogy én megcsúfalom fűriest, ő meg adja vissza a gyűrűt. – Mit felállt? – Kérdezteg Gergelyig jégő szemmel. – Azt, hogy őt a kirányé készettem ennyi asszonyságra, és hogy nem tud szabadulni, mert a szülői is eröltetik. Szóval ez a vén kirányéit a nagy téljunalmában házasításokkal mulatozik. – Fűriest persze kapalányon. – A leánymelk, hogy kedvében járjon a kirányénak, tányér a tesszi a szívét, és szép szűzi a lázatoságkal oda nyújtjen neki. – De mindek nyújtja neki? – Ó, mégis elfelejtett, elfelejtett. – De, hogy felejtett, én mondtam rosszul. – Tudom is én hogyan volt. – Hát mit mondott? – Mondtál határozottan, hogy nem szereti fűriest? – Mondta. – És velem akar szólni? – Veled, az mondtam neki, hogy ma este oda visszlek. – Gergely föl a lák herengedte a szobában, azt a megint csügygetten rossz katta rossz szalmaszékre. – Mi haszna, ha késvetjük a nyerekből fűriest? – Akkor sa adnak nekem, ha elvehetném. – Ki vagyok én? – Senki. – Sem apám, sem anyám, sem egy kis házikom. Törökék igaz, hogy úgy neveltek, mint ha saját fűk volnék, de annyira sohase voltam fűk, hogy ekkora kérésre mertem vallanyítni a számat. És éppen most, az ő fészkük is fél van túlva. Mert csej összefontkárral állt az ablaknál, és hajnálkozóan nézett Gergelyre. Nem tudom mit beszélsz, de látom, hogy megvajd zavarodva. Elvégre, ha leányt el akarod venni, nem kell oda semmi a passe anya, csak egy kis hajlék. Ha éppen akarod, van nekem egy kis viskom zemplében. Üresen áll, lakatod akár tízeztendeig. A házba kemence is kell, a kemencébe kenyér. Nem vagy egy tudós, mert tudsz, mint akármelyik pap. Manapság keresve keresik a jó író delkot. Gergely újra élett. Mondd azt valamit. A fő most az, hogy éva nem ennyien férhez. De a táborban jötsz velem, és nem telébe le egy év, lesz annyi fizetéset, hogy eltartatod őt. Gergely kapkodtam magára a köpenyegét, kardját, süvegét. Megyek, mondotta. Apjához, anyához. Megmondom nekik, hogy isten talánség, amit cselekszenek, hogy... Ő visszanyomta a szalmaszékre. Mégjám a tüzes pokolba. Bezárnának valamit útjiban, míg az esküvő el nem múlik. Még az orrot hegyétselássák, azt mondom. A házelőt lovasok roboktak el. Érkeztek már a vendégekkolosváról. Mikor a böldre leszált az esti sötétség, Gergely is felment meg csajivel a kastejiba. Nem kérdezte senki, hogy kicsoda. A kastej rajzott a vendégektől. Az ablakok világosak voltak. Az udvaron fákják világítottak, a folyosókon viaszt gyertják. Sötétnek csak az ei volt sötét. A folyosón is jöttek mentek, nyűzögtek az emberek. Gergely szíve elsorult. Ennyi ember között, hogyan beszélhet évával. Gyerünk a konyhaudvarra, mondotta meg csai. A kastejnak a hátúsó részére kerültek. Ott még nagyobb volt a világoság. Öles vásnyáson ökrött forgattak a bőrkötényes konyha szolgák, és bent a konyhán sürgött a sok fehérruhás szakács nép. — Várj itt, — mondotta meg csai. Én befogok tévedni az asszonyok folyosójára, és megtudom évától, hogy hol találkoz hattok. Gergely a barcsoportba vegyült, amelyik az ökörsütés nézte. Jöbbára kocsis nép volt bizaz, de ott lebb zsett közöttük egy néhány apród is. A kíváncsi ság vitte oda őket. A királyi konyháról nagyokat álmodik a nép, de a vidéki úrak maguk is szívesen hallgatják, hogy mi hogyan készül az ország legnagyobb konyháján. Gyalonna kaste és a kert között ált a konyhájépület, és az őszkonyhámas terrendeleteére 11 szakács és 20 szakácsinas forgolódod benne. Csak azt, hogy nem volt ott egy se. A konyháód varán egy nagy, hízott a kör forgottanyáson, és jó ízű illata lárasztottál a levegőt. A sütőmester csupán a botjaintésével jeleszte, hogy hol kellig azítani a tűzön, hogy egyenletes maradjon a melegség. A pokoli tűzben és hőségben mozsorak csengettek, aprókések kattoktak, húsferő buzogányok dúhoktak, közben kásaratjogás és pecselyes istergés, füst, kőz és ételillatok. Egy nyulán kaprót kiabálva magyarázott a többi nek. Én itt volt a melejétől, de még a göbölcsem úgy sütik itt emlint máshol. A tűzforró lehelet elárasztott a kis udvart, és megpirosította az arcokat. Gergé is csak ha marki pirult a marki pirultan elt a többi között, és szórakozottan hargatta az apród elbeszélését. Ittán, folytatta a fiú, egy egész borjut vartak a göbölbe, a borjúba hízott kam pulykát, a pulykába fogój madaradt ettek. Hát a fogójba kereszte egy sárgaruhás bambak is apród. Abba, feleltekom olyan az előadó, gúnárt olyást, a legfiatalabb apródnak kell azt megennie. Kacaktak, kéremkezzel van úl hátráb, és ott is hagyta őket. Fél óra múlva csak ugyan nekiárt a sütőmester, kibontott a zökrött, és kivett belől egy félig megsült pulykát. Majorána illat áratta nézőkorral lá, és étvágyra gerjesztette a neméheseket is. Még nem sült meg. Visszatolták a paraszot a göbölj alá, és tovább forgatták. A konyhárol hangzó mozsár csengés, kcsattogás, kattogás, reszelés, húzsdögönyözés megakasztotta a tovább magyarázást. De Gergelyt nem is érdekelte. Az úrának nagyobb konyhája volt valamikor, és az ilyen a körsütések gyakrabban történtek bállintúr váraiban, mint az erdéig királyasszonynál. A konyhábol egy hajdú, friss, melegcipót emelt ki. Az a pródok elkapták tőle, és darabokra tépdék. A nyulánkív hiú, aki az imént magyarázott, Gergelynek is nyújtott egy darabot. Gergely elfogadta. A sütőmester látva az a pródok falatozását megállította a nyársat, és végig húzta az a célt az ővén logó láncoskésen. Lekanyarította nekik az ökörnek a két fülét. Az a pródok nagy vivátozással köszönték meg. Gergely jó étvágyja levet. Olajéknál bizony nem kapott dérre egy ebet, csak puliszkát. Egy kupa bort is kerítettek az a pródok. Gergely is ivatt. Aztán kezett nyújtott az a pródnak, így ismöretlenül megvendégelt-e. Borna vissza Gergely vagyok. Mondott a bajuszkáját megtörülve. A másik is mondott valami nevet, de egyik se értette a másikét. Eközben a kupa visszatért. Gergely szomjas volt még, jót húzott belőle. Mikor leveszi a kupát a szájáról, megcsait látja magá lett. Megcsai hívó nintet. Lementek a kertbe. Homájültott a fák és bokrok között. Az udvarízajgás kevésé hallatszott oda. Megcsai megállt a bodzafállat. Hát beszéltem a lányal, a szameki van sírva. Könyörgött annának apjának, hogy ne adják vérhez, hanem majd te hozzád. Azok persze elvanak vakulva a fénytől, a királynéljóságától, meg a barátbőkezüségétől. Azal vigasztalták a leányukat, hogy ők se szerelemből kerültek egy gyűvé, mégis megszokták egymást. Gergely elszorult lélegzettel hallgatott. Hát ezért sírt a lány. Hát ezért sírt a lány, folytotta megcséi. Hogy csak téged szeret, az már bizonyos. És fűriese lesküszik. Nem igen, azt mondja, hogy szólni a karveled, és szól majd a királynénak is. Milyet nem szólt neki előbb? Nem kérdezték. Az ilyen királynélféle megszokta, hogy amit ő jónak vél, arra senki nemet nem mond. Meg aztán te a füledeltsébb illektett feléje. A se tudta jelszá vagy meghaltál. És ha a királynél nem enged? Akkor holnap az oldárnál mond nemet, mind erre nemet mond, szép zavarodás lesz, de mindegy, akkor legalább megharagszikre a királynél és hazakerül budára, te pedig idővel állveszed. Csak, hogy akkor éppen nem adják hozzám. De hogy nem, de most ne arról beszéljünk, ami négy eztendő múlva lesz. A leány, ha lőbb nem, éj fölkori de jön. A kérdben csak a marát találtak az üvegházra, lámpáséget benne. Három kertészs aláták és póri hagymákszédésén hajladozott. Egyik másik fel is tekintett, de egyik se szólt. Gondolták érdeklődő idegenek. Hát gergely, mondott a megcséi, én itt hagylak. Mondd, hogy megbetegettél, vagy színlei részekséget. Feküld le valahová és várnek a menjasszajnt. Talán én is vele jövök. És állment. Gergely valóban úgy éreztem, mint ha részek volna. A borszállotta a fejébe, vagy az indulat. Forróságot érzett a szívében, fejében egy aránt, valami dühös forróságot, amelyek kezett, ökörbe szorítja. Végig sétált az üvegházban a citronfák, múzák, kaktuszok és fügefák között. Nyugtalan és egyre sebe sebbben járt föl és alá. Egyszer csak kilódult az üvegházból. A sűvegét a szemére mondta, kezét a kárgyára szorította és ment rohant felakasdéba. Az örömszülég szobája meik, kereszte a folyosókon. Az inasok eligazították. Fehérajtós szobá volt az. Rajta, mint minden ajtón, fekete táblácska, és azon a vendégneve krétaiírással. Gergely bekopogott. A fokezívőre az asztal előtt ültünk újban. A feleségejében rosmaringolajat dörzsölte az uraőz hajára. Gergely nem csokolt nekik kezett, csak éppen meghagyolt, és által két öreg ráfagyott tekintetét. Apám uram, kezdte Gergely. Aztán, hogy az apám szót nem érezte alkalmasnak újra kezdte. Tisztelt uram, ne bosszank odjon, hogy itt vagyok. Nem alakodalomra jöttem és nem is fog belémbotlani senki. Még csak azért se jöttem, hogy emlékeztesem kegyelmeteket egy régig éretükre, és megszabalítottam. Mit akarsz? hörkentrál az öregszöcei. Csak azt akarom kérdezni, felállte Gergely rendületlenül, tudják-e, hogy vica nem szereti a vőlegénnyét? Miközött benne? fortjentrál az öreg. Mit harsokszit nekem? takarodj innen? Gergely összefonta akarját. Boldog talannál akarjáket enni a tulajdonédes lányukat. Hogy merz bennünket kérdőre vonni te, jóbbágy kutya! kiáltott az öreg a színéből ki kellve. és az asszalon heverő fakezet ragadta fel, hogy Gergelyhez vágja. az asszony azonban lefogta az öreget, és Gergelyhez fordult. eredj fiaminnen, nerozs meg a lányunk szerencséjét. tig gyerekézsel az gondoljátok, hogy szeretitek egymást, de látod, az a firdalember már hadd nagy. én is az leszek. az már nem lesz, hanem most az. a kirányé akarja ezt a házasságot. eredj innen, az isten szerelmére kérlek. fürj és egy gyáva tányérnyaló, vica engem szeret, vica csak velem boldog, ne törjék össze a szívét, várjanak rám még elvehetem, esküszom, hogy érdemes ember lesz belőlem, és köncsillogott a szemében, letérdelt eléjük. az öreg bőszülten ordított rá. takarodj, mik ki nem rúglak. Gergely fölkelt, megrázta a fejét, ki rosszállomból ébred. cesei júrán, szólott meg keménnyültán, komorran. epp illanattól fog van, nem ismerem kegyelmedet. csak annyit fogok tudni, hogy azok az aranyak, amelyeken az anyám vére van, kegyelmednél vannak. 315 rikácsolta az öreg. fizest meg ne kiasszony, ha semmi sem arad is, fizest meg. ezt mondva a derekához kapott. előrántott onnan egy keskengybőrövet, és kiöntötte az aranyakat Gergely elé. az asszony kiolvasta az asztara Gergelynek a szörökségét, jobban mondva hadiszerzeményét. Gergelybe rakta a zsebeibe. Pilanatik még állt. azon gondolkozottán, hogy van-e valami köszönni valója, hogy a pénzét őriszték, nem neki őriszték, hanem a leányuknak. szótanul meghajolt, és otthagyta őket. sápattan kószált végig a folyoson. Én itt a volt egy 10-es öltözet júrba ütközött, majd a falhozállott, hogy egy másod magával közeledő kövér úrnak utat engedjen. A szemmel közben az át ellenes ajtóráset, és azon a megcsény nevét olvasta. Benított, a szobában nem volt senki, az asztalon gyertja éget. Gergely rávetette magát az ágyra, és sírt. Miért sírt? maga se tudta. A zsebe tele volt pénzel. Úrra és szabadember éváltabban az órában. És ő mégis árvasságot és a zsívet érzett. Mennyi sírtést, mennyi megvetést kellett eltűrnie. De pogány vénember, fából van neked a szíved is. A kastei falait kürthangráztam eg. Jár volt az arra, hogy gyülekezzenek a vendégek a vacsorára. A folyoson minden felényiladóztak az ajtók, és egyik másik be is csapódott. A folyosó márványkockályin sok csizmakopogot végig. Aztán szünet következett, és a szünetben benyilotta a szájtaja. – Megsei, szólt halkan egy női hang. – Gergely felugrat. Éva általott rózsaszínű szejem ruhában. – Egy kis megdöbbben és egy halk sikoltás, aztán a kéd fiatal egymás karjaiba omlott. Évi cám, évi cám. – Gergely, jössze velem, éva, akár a világ végére is. Körülbelül 70-en ültek a vacsoráztalnel, több, mint a feleudvari nép. A másik része a vőlegénynek megkívott rokonai. A királynél a fiaval együtt az astalfőn, mind a ketten zöld bársolyban. Mögöttük koronátábrázoló virágfüzérek a falon is. A királynéből ilyen fráter györgy, a kiskirály mellett a menjasszony, és a mellett az örömanya. A menjasszonya a szemben őt a vőlegény. A vacsorra csöndesen kezdődött. Az emberes csak itt a csuttogba beszéltek. A harmadik a fogás után fölkelt györgybarát, és köszöntőt mondott az új egyes párra. A köszöntőben a királynét szerencsé csillagnak nevezte, a menjasszonyk Liliomnak, a vőlegényt a szerencsekedváltjének. Ide is oda is vetted egy virágot, egy cukroskáta szavában, és még aki kellenségei is voltak, szívesen hallgatták. Akkor már, hogy a java borok kerültek az aszalra, megindult a beszélgetés. Persze csak halkan beszélgettek, és kiki csak a szomb szédjával. — Miért nevezik ez sírató estének? kereszt az egyik. A menjasszony síratja a leánságát. De hiszen nem is sír, olyan jó kedvű, mit ha örülne, hogy végre a leánságának. Csodálom, hogy elbocsátja a királyné. Nembocsátja el, csak hogy eddig palotás leány volt, ez után meg palotás a szony lesz. A vadsóra után egy újénekes mutattak be a társaságnak, valahonnan ola szországból jött, és a királynénak már bemutatta a művészetét. Mégénekelt a menjasszony adaszólt halkan álmodozó arcal az édesanyának. — Anyám, mi lenne, ha én ma meghálnék? — Az asszony megdöbben vepillantotta leányára, de hogy a leányálmas olyadott csak fedéssel válaszolt. — Hogyan beszélhetsz ilyet leányom? — De mégis. Ugyan ugyan. Meg síratna. Után ad hallné kapáddal együtt. Egy hónap múlva feltámadnék, vagy talán kettő múlva, és betopannék a budai házukba. Az asszony bámulva nézett a leányára. Év a mosolyogba folytatta. Hát látsa, akkor megbannák a földben, hogy úgy sietek az utánamhalással. Svölkelt, a királyné mögé került, a füléhez hajolt, és valamit csukdosod belé. A leány kisietett a szobából. A vendégek az ének lésefigyeltek. Úgy van hangja volt. Tetszett. Tapsoltak. Mást, mást is, mondta a királyné, és az énekes fél óránál is tovább múlva tattál vendégesereget. Év a távozáser csak az anyja látta, és egyre nyugtalan abban forgattál mélyében a leány a szavait. Mikor végre az olazvégezet az ajtónálók bekiáltotta. Úgy énekes, névtelen. Minden szem az ajtóra fordult, amikor a fiút láttak. Cserresznyes színű atlaszruhába volt öltözve, köntös a fél zombigért. A derekán kis, aranyozott markolatukart. A fejét lehajtva jött. Hosszú haja elfötte az arcát. A királyné előtt térdett hajtott. Aztán föl a melkedett, és megrászta a haját, hogy az arcakitesség. A vendégek kiáltottak meglepődésükben, mert az énekes maga a menjasszony volt. A királyné egy apródja hárfát vitt utána, és a terem közepén oda nyújtotta neki. A menjasszony gyakorlott kezepengette végig, és énekelt. A királyné iránt való figyelemből lengyáldalon kezdte, amit magától a királynétól tanult. Csodás ezüst hang. Még a lélegzet is elált a hallgatókban. Fölváltva énekelt az után magyardalt, olákesergőt, olasz, francia, horvát és szerpdalokat. A vendégek mindendal után lelkesülten tapsoltak. Nagy jördögez, szólalt meg meg csészom szédja egy udvarimeltóság. Meglásd öcsén, még táncolni is fog. És mindig ilyen víg, kérdeztem meg cséi. Mindig, a királyné régen halára bústakodik, ha ez a lány nincs mellette. Jól jervele oza, fűrjes. Azt akarta mondani, veres. A beszélő vállat volt. Anyám asszony ember meglást, hogy ez megy helyette még a hadba is, mert ez még hadakozni is jobban tud. Fegyvert is forgat. Micsoda, olasz vívok adjőzött le a nyáron. Aztán, hogy lő, hogy lovagol, hétférfikit elnék ebből, és még mindig maradna benne egy tüzes ördög. Az így megtítsért menj a szony ismét magyarnótába kezdett, amelynek az volt mindig a cifrája, eríd legényzt haporán dari szőrüparipán kedvesedhez. A vendégek ismerték ezt adalt, mert így halották a menjasszonytól. Eríd legényzt haporán dari szőrüparipán gergelyethez. És hogy a menjasszonyeztének elte, a tekintete végig siklott a vendégsoron, és megcselyi nálapodott meg. A vendégek ne vettek. Az gondolták, hogy a gergelyethez tréfásváltoztatás. Megcsely azonban megrezent. Mikor a menjasszonya második szakasz végén is ő rápillantott, kihörpintett a borát és elosont. Lefutotta lépcsőn megjáltott az istállóba. Matti! Balog Matti! Lélekse felelt. Fel kellett keresni a szolga népközött a kocsi sokat. Ittak azok fakupából, cserépkantából, de még csizmából is a konyhaudvaron. Valahogy kitudta közülük választani a szolgáját. Lehaj milyen állapodban. Matti csak ember volt, míg az asztal nálült, de amint felállott, nem volt ember. Valamit tizenhevertek már az asztal alatt a falmellett. Aki az asztal alatt hevert, azt csak hagyták, de aki kívül bukatta padon, az keresztül kasul egy halomra húzgálták a falmellé. Matti fölkelt, az asztak felakart kellni, amikor megismerte a gazdeját, de csak ha már visszalejült, mert érezte, hogy ő is át bukik a padon, és oda kerül a falmellé. Matti! ordított rá megcséi. Az apád réstsákányát hol a lovan? Matti úgyból fölkelt, amikor rátányer állt. Ott van. De hol? A lovak között. És a szeme hihetem elgetve folytatta. Lovanak lovak közt a helye. Megcséi mellelragatta az embert. Beszélj okosan, mert mindjárt kirázam a lelkedet. Rázhatta azt, részek volt annak a lelke is. Megcséi oda lögte őt a többi közé, azután az istállóba sietett, hogy maga keresse meg a lovát. Az istálló mester is részek volt, megcséi akár valamennyi lovat elvihette volna tőle. Végig ment hát a sötét is tálón, és nagyot kiáltott. Musta! Az egyik sarogból nyerítés felelt a szavára. Ott zappozott a sárga, és mellette a Matti lova. Megcséi egy fél részek szolga segítségével fölnyergeltem mind a kettőt, és eltávozott. Anélkül, hogy valaki kérdezte volna, mert megy el ilyen korán, a vacsora vége előtt. Gergely már az oláházban, az útvaron várta. A lova a fölnyergeltem kapált a kérítésmá lett. Az éj hűvös volt, a felhők állani látszottak. A holdezon van, mint egy feldarabezüstányér, lassan szállt fellegről fellegre, és halván világosága lárasztottál a tájékot. Eljöttem, mondotta megcséi. Úgy értettem, hogy ide rendelt a menjasszony. Jól értetted, feleltek Gergely. Az éjjel megszökünk. Alig fél óra múlva köpönyeges, nyúlánk emberárnyék jelent meg a ház előtt. Gyorsan feltárta az ajtót, és beszökkent. Vica volt. Abban a csereszni színűat lasz ruhában szökött el, amelyikben énekelt. Vége a harmadik rész 4. fejezetének. Egrít sillagok. harmadik rész 5. fejezet. Ez a Librivox felvétel közkincs. Felolvassa majlingert Diana. Egrít sillagok. Írt a gárdonyi Géza. A rabboroszlán. 5. fejezet. A drinápolyi országú csak olyan poros, kerékvágásos országút, akár a gyöngyosi, akár a debbreceni. Hanem haza sok köny, amely arra az útra lecsöppent, valami gyöngyé változna, de sok volna a világonabból a gyöngyből, és neveznék talán magyar gyöngnek. A bárosok végén álló vendégfogadó egy-egy kis bábel, nem féle nyálvén lát benne beszélni. De, hogy meg is értike egymást, az már más kérdés. És főképpen az nem értik meg, mikor egy-egy úri élethez szokott ember külön szobát, tiszta ágyat, és másféle különlegeségeket kíván. A fogadó, vagy is, amint ott mondják, karaváncserály, egyforma a kelet minden helységében. Nagy, olmos tetejő épület, az udvarát embernyi magas köfal keríti. A köfal mellett belől egy másik kis alacsanyes széles hátú, falféle kőépítmény van. Azt mondanám róla, hogy ágy, de nem ágy, mert csak egy széles, lapos fal. De ha meg azt mondom, hogy fal, akkor mégis csak inkább ágy, mert az uzasok arra húzódnak fel, hogy a béka bele neugrájon éjjel a zsebükbe. A töröknek azonban olyan nyugvó helykel. Azon főzi meg a vacsoráját, a hozköti alovát, és azon alszik. Ha éppen megesik, hogy aló hozzáülti élj el a fejét a gazdáj éljához, a napon csapia alovát, de egy juttal megnyúszik, hogy megvan a lova. A másik oldalára fordul, és alszik tovább. Egy májúsi estén két fiatal lovastörre kérkezett a drinápolyi karaván szerájba. Magyaros ruhá volt rajtuk, szűk, kék nadrág, kék atilla, sárgakendőv, az övükben hanjár, vállukon bő, rosszaszínű teveszőrköpönyeg, amelynek csukiája a fejükre volt húzva. Első szempilantesre is látszott, hogy delik, amikik csak háboruban szolgálják az igaz hidzászlaját, azontul pedig rablásból élnek. A magyaros ruhá volt a képen törökruha, keletinék mind a kettő, a delik mind törökök. A karaván szerájban nem törődik velük senki. Legfejebb a kocsiok érdemes a magnézésre, mert két szép rabi fjújült benne, és két szép vezetékló van hozzá kötve. A kocsi is rab, és az is fiatal. A rabok vagy magyarok, vagy horvátok, de hogy ketteje úr, azt látszik a kezükön, a harcukon. Na, akár holzsák mányolz az a két deli, jól pénzelhet a rabokból. A karaván szerályudvarán mindenféle nép sokat azik. Török, bolgár, szerb, albán, görög és olá, asszonyok, gyerekek, kereskedük és katonák, mindzajos kevergésben. Az az egyországot olyan, mint a duna, minden abba ömlik. Nem csoda hát, hogy a karaván szerályok minden este és minden reggel a bábeli nyűsgést, és nyávkavarodást ábrázolják. A nap már lesz állóban. Az emberek itatnak. Kilovatítat, kitevét. A kőfalón is minden kis ilyet biztosítani a maga helyét. Gyékeint vagy szőnyeget terítrál. Akinek meg nincs egyébkényes, és szőnyege, szénet, szalmát nyalából oda, hogy a kő fel ne törja a derekát. Ahogy a két deli megállapodott az udvaron az egyik, egy alig 18 éves egy bátortekintető ifjú a vendéglősért kiáltott. Maj hanegy köpces turbános emberléped ki a szóra a tornátsalól, és kérdezt a, hogy mivel szolgálhat. Van el szobád, maj haj engyi, megfizetem. Ezelőtt egy órával foglalták el, felelt a vendéglős. Kifoglaltál, megfizetek neki is, ha átengedi. Azt ugyan bayos lesz megfizetned, a jeles altinag a szállod belé, és tisztelett elintett a tornátsz belé, amelynek kövén kis szőnyegen egy hollow képű, fekedett örökült, alábbát maga alá volt a törökösen. Az öltözetéről látszott, hogy csak ugyanúr. A turbányen két fehér strusztol, mellette szolga, aki legyezi, másik szolga meg, aki italt keverneki. Az udvaron forgott még valami húsz olyan félpiros, félkék szolga. Ittak, főztek. Egyik azag a fehér nem üjjét most a kútnál, másik az egynak valós szőnyeget bontott le a tevehátáról. Vastag és drág a gyapjú szőnyeg. Na, ettől csak ugyan vajos elkérni a szobát. A két delik kedvetenül fordult vissza a kocsíhoz. A kocsi is csak hamar leszer számozott. A ravok kezére levaldotta a kötelet. A lavakat megítatta. Az után ő is tüzet rakott a kő faltetején, és kondert állított oda, hogy vacsorát főzzön. A kétifjú rabban nem látszik semmi szomorúság. Az igaz, hogy a két török meg is becsüli. Ott esznek együtt a bográcsból, és egy kobakból is isznak. Na, előkelő rabok lehetnek. Az aga is vacsorálzik már. A riskelsás ürült ez üsdselban tettelé a szőnyegre a szakácsa. Csak az újjával eszik, mert hát késsel és villával lenni fölösleges is illetlen is. Csak a tisztátlan kutya hitügy a úrok esznek szerszámmal és asztalról. A két deli mellé egy felszemű mezitlábas dervista lepedik. Semmi más súha nincs rajta. Csak egy bokáigérő, rossz-deszínű szörköpönyeg. A köpönyeg madzagal van körülkötve a derekán, s a madzagon olvasó és kapott kókusz dió csészelóg. A fején nincs süveg. Hosszú, kócos, haját csomóba van kötve. Az a süvege. A kezében részholdas hosszubot. Ruhája szűrkez úti portól. A derv is odakúgyorodik a farra, és végignézem állett a vacsorázó társaságon. Nem vagy toke a prófét a hívei? kérlik csomolyan a deliktől. Azok bosszusan tekintenek rá. Tán jobban is, mint te. Felali a fiatalabbik, egy barna azbőrű és csillagó feketeszemű, ifjú, mert ugyan sok az olyan csavargó derv is, amelyik csak a hasával tiszteli a prófétát. Azért kérdem, felali a derv is, az apadszemét dörzsölgetve, mert együtt eztek a tisztátlanokkal. Már ezek is igazítőek janicsár, válaszolja felvárról a deli. A derv is rábámul a delire, és haszúran öt 13 szállszakállát végig gyerebb ézi az öt újjával. Honnan ismer szengem? Honnan ismerlek, feleli maslyog vazifjú. Vítészkorodból ismerlek, mikor még a padis afejgyverét viselted. Hát olyan régen forogsz a táborban? Öt éve. Nem emlékszem rá, mertem, nem emlékszem rád. De hát, mért hagytad ott a dicsőség zászlaját? Milyen ott a derv is felelhetett volna égtelem nagy rikoltás hangzott a tornáts felől, de olyan, hogy alovak bokratugrattak tőle. A zaga volt a rikoltó. Az ipja kodanéztek, hogy millált el. Nem láttak egyébben, csak azt, hogy az agaképe ki van varosodve, és iszik. Millált el ezt az embert? Kérdezi a deli a dervist. Így láttam, hogy a zaga azért rikolt, hogy a lélek lekotrólgyék a fejéből a lábába, amíg iszik, mert a lélek a fejben lakik, és a más világra szálmikor meghallunk. Ott pedig tudod, hogy a zaga azért rikolt, hogy a lélek lekotrólgyék a fejéből a lábába, amíg iszik, mert a lélek a fejben lakik, és a más világra szálmikor meghallunk. Ott pedig tudod, hogy a borivásért megbűntetik az illasz hívőt. De ha nem bűnös a lélek, hát ez is az gondolja, hogy el elkét nem mérinti a bűn, ha el riasztja egy percre, de már én csak az gondolom, hogy nem jó azabb félemesterkedés. Sóhajtott. Az imént azt kérdeztettőllem, hogy miért hagytam oda a szenzászlót? Aztán, mert hiszen te vitészkatona voltál, és hát fiatal is vagy még, a darb is elégedettem pillantot, de aztán megint csak búsra válta az arca, legyintett. A vitéség szerencsénél külném ér semmit. Én mindadik vitész voltam, még megvolt az amulettem. Egy hal dokló öregbléktől kaptam én azt csatatéren. Valami hősnek a lelke van benne. Az a hős a profét a mellett harcolt, de a lelkem most is harcol azzal, a kinél a gyűrűje van. Még az velem volt, nem fogott engem segó, jó, se kard. Mi helyt az nem volt velem, egyik seba másik után ért. A tisztjány gyűlöltek. Apám, a híres okló mohamat Budaipassa elkergetett. Bátyám, a híres arztánbég összeveshet velem. A társaim megloptak. Rapságba is kerültem egy pár szor. Elhagyott engem minden szerence. A deli a dervis balkezére nézett, a tói hosszában egy nagy sebb forradás vöröslött. Mint ha valamikor levágták volna a mutatóiát, lehosszában csuklóig, és megint visszaforrasztották volna. A kezeden is van forradás. Van, egy évig nem is tudtam mozgatni. Végre egy szendervis azt ajánlotta, hogy forduljak meg megkában háromszor. Hát lást, már az első fordulásnál meggyógyult. Ezek szerint dervis maradsz. Nem tudom, az hiszem mégis a szerencsém, és amely kétszer megjárom a szentudat, ismét beálhatok a serekbe. De haj, még az amulettemet meg nem találom, minden bizony talán. Hát remélet, hogy megtalálod. Ha kitöltöttem az ezer egy napot, minden lehetséges. Ezer egy napot vezek elsz. Ezer egy napot. És a meccseteket is járod. Nem, csak az udat pécstől megkáig, és minden a pelmondom az olvasót, mert az allak nevét. Bámulatos, vagy ilyen okos ember, mint te vagy. Allahelőr, senki nem okos. Férjek vagyunk. A dervisnek már akkora kezében volt a hosszú 99 szemő olvasó. Imátkozásba fogott. A kocsi seltak a ritotta a vacsorát, és szőnyegeket szedett elő. Kettőt a farra terített. A harmadikkal a kocsi borította karta be. A legfélt alabra foglalt el az ágynak a kocsit. A kocsi rúgyát felvonták a farra. Az egyik jelé odafekütt a rúgy mellé, és vánkosul nyergettett a feje alá. Az őrködni fog, még a többia luszik. A holcinte napani világoság alárasztottál a karaván szerályt. Látni látett, mint vekszenek az emberek keresztül kasul a falon, és mint készülnek az éjjeli nyugovásra. Csak a lószag és hagymaszak összevegyült bűzzenem nyugodottál, meg egy denevér, amely idevoda illant az udvárfalott. Egy vörös hajtókár szolga lépkedett át az udvaron, se nyugodni készülő Deli előtt át meg. A zaga hivat, szólnia karveled. A másik Deli nyugdalanul lemelkedett fel az ágyáról, és hogy a társas szó tanul lengedett a zaga hívásárnak utána nézett. Felkötötte a kardját, amely leoldottan hevert mellette. A zaga még mindig ottult a tornácon, de már nem rikolt azot. Vörös képáll bámult a holcvilágra. A Deli meghajolt előtte. – Honnan jössz, fiam? kérdezte az aga. – Budáról, uram, felállta a Deli. A pasának mostanában nem kellünk. Olyan gyönyörű lovakat hoztál, hogy nem győztem nézni. – Eladod? – Nem, uram. – Az aga dühös pillantás vetted az ifjúra. – Látod az én lovajimat? – Nem néztem, uram. – Hát holnak néz meg, ha valamék megtetszik, talán cserélhetünk. – Lehet, uram. – Parancsolsz még valamit? – Nehetsz. – És az aga össze van szemmeldok kell nézett a Deli után. Már mindenki aludt. A zaga is a szobájábat ért, és lefekütt a fehérfátyolós ablakok mögé. A fogadó udvarát ember horkolás és lovakzabropoktatása töltette be. Minden perzben hallatszott egy lódobbanás, de mindez nem zavart a zalvókat. Az utazók várattak és úgy alszanak, mintha csendben és sejemágyban aludnának. A hold lassan emelkedett az égen, mint egy ketté tört arany tányérnak a fele. Mikor már nem mutatkozott senkébren, az idősebbig Deli felemelte a fejét, körülnézett, az ifűrab is felmozdult, és összedugták mind a hárman a fejüket. – Mit akart a zaga? – Kérdeztem agyarul az idősebbig Deli. A lovajint tetszettek meg neki, meg akarta venni. – És te mit mondtál? – Azt, hogy nem eladó. – Persze, hogy nem eladó. – Azzal váltunk el, hogy holnap cserélünk, valamelyik lovával elcseréljük a mienket. A kocsi szőnyeg ezt szétvált, és a legféld talabikra a szép meccetű arca hajolt ki belőle. – Gergely? – Pst! falált a harmadik Deli. – Mit akarsz vicuskám? – Nincs semmi baj, aludjál. – Mit akart a zaga? – Csak a lovunkat kérdezte. – Aludjál, kedves. – És ahogy közel volt a két arc, hagcsókban érintkezett. – Aztán a háromi fű még egy pár szót váltott. – Nincs mit félnünk, bizakodott Gergely. Mi helyt vírat tovább indulunk, és itt hagyjuk az agált a lovajival együtt. – Hanem én holnap nem leszek rab, mondta török Jancsi. – Legyen megcséj holnap a rab, unalmas így összeködözött kézzel kocsikázni. Aztán ez a sok arany rettenetesen nyom. – Mégis okosabb volna a kocsiba rejteni. – Jó jó, felállta Gergely. Hát leszek én holnap rab szívesen, de mikor öltözünk át. Az él nem lehet, mert hát hazag a mégis korában ébred. – Hát akkor holnap Gergely majd utközben. Ördek húrcoly el ezt az agát. – Megcséj a fejét rásta. – Nekem se tetszik. Az ilyen urak nincsenek arra szokva, hogy holmi rondios deli megtagadja a kíványságukat. – Csak arra vigyázzatok, mondott a Gergely. – Hogyha valaki közelünkben van, magyarul ne beszéljetek. – Ez a derv isért magyarul. – A derv is mellettük vegütt. – Összeva ott guborodva, mind a sündisznó. – Reggel, mikor a nap éppen kelt, azag a kilépet az ajtón, és orjási állsításban erreztettek ki a maradék álmot a fejéből. – Banjal! – szólt az előtte hajlongó szolgának. – Hol az a két deli? – A szolgálat. – Az a két deli. – A szolgak kereső pillantással fordult az udvar felé. – Az ajtó mellett ott gugoldt a derv is. – Az agasza vára fölkert a helyéről. – Elmentek, uram. – Elmentek! – hördölt fel az aga. – Elmentek! – Nál? – Hogy mertek elmenni? – Éppen azért várlak, uram. – Az a két deli nem rendes járatú ember. – Honnan tudod? – Az él ki hallgattam őket. – Mit beszéltek? – Mindent össze vissza, de főképpen azt, hogy a magadfajta emberrel nem jó találkozniük. – Azag a szeme elmerett. – Akkor el kell venni töljük a lobakat, a rabokat, a kocsít mindent. – És ahogy ezt mondta, a hangja minden szónál lemelkedett. Az utolsó szónál már ortított. – Pénzük is van, folytatta a derv is. Az egyik rabasz mondja, hogy az aranyat nem bírja cipelni. – Hé, Szpáhík! Lóra valamennyien! Utána a két delinek. Ide hozzátok őket akár holtan, akár elevenen, de főképpen a kocsiukat. A következő perzben húszonkét lovasz-páhírobogat ki a szerály kapuján. – Azag a utánok tekintett. – Aztán a derv ishez fordult. – Mit beszéltek még? – Nem értettem mindent, halkan beszéltek. – Annyi bizonyos, hogy Magyaró beszéltek, és hogy az egyik rabjuk nő. – Nő? – És láttam. – Férfi ruhába öltöztették. – Szép! Bűbályos! – Azag a szeme elénykem pislogott. A zsákmányből megkapod a részedet, és befelé induld. – Húram! Kieltotta után a derv is. Én janítsár voltam, nem engednéd emelk, hogy lóra üjjek. – De magam is megyek, mondta a feltüzesedett aga. Hát csak nyergeltes nekem is. Kardött kötött, és csak hamar lóra ült. A Konstantinápólyi országútan utol érték a húszonkét fegyveres szolgát. Azok meglátták, hogy az uruk utánok vágtat. Visszatek ingettek. Az aga intetnek így, hogy csak előre. Az országút fehéren porzott alabak patkója alatt. Két óra nem telt belé, a csapat ulyan gordítása hírelt az agának, hogy a szolgályi látják már a kocsit. A szolgák akkor már a domtetőn jártak, s hogy az országút lejtőre hajlott, eltüntek az aga szeme előtt. A szolgák akkor már a domtetőn jártak, s hogy az országút lejtőre hajlott, eltüntek az aga szeme előtt. Az aga alig várta, hogy ő is felérjen az országút magasára. Megsarkan gyúzt a alovát, és a dúzsákmánnyerzetétől lobogva vágtatott. Mögötte a derv is, mint valami szőrös ördögült alavan. Szorította, és várte a alovát. A haja kibomlott a csomóból, és olyan návált a feje, mint valami nagy, kócos pemet. Az agától hirtelennyében kapott kardot nem is volt még ideje felkötni. Csak a kezében tartotta, és az alütt a alovat, hol elől, hol hátul. A domban aztán látt a zaga, hogy az üldözöttek még jótából járnak, de már maximatolták a veszedállmát. Ímel a két rabis lórapattan, s fegyvert kapelő a sarogjából. A kocs is holmi a próságot kakott ki a kocsiból, szétoszt gyalovasok között. Azok a nyerek kápába is elél rakodnak. Aztán lekúgyorodik a kocs is a kocsialá. A kocsialól fehér füsszáll fel, a korococs is lóra kap, és elvágtat a négylovas után. Az aga ámuldozik. Micsoda rabok ezek, kiátsa hátra a dervisnek, hogy nem akarnak megszabadulni. Mondtam, hogy kutyák, üvölti a dervis. A tűzmár bele kap a kocsiba, a katonák zavartanálnak körülötte. Olcsátok, kiátsa az aga. Várjétek szét a kocsit. Aztán ismét kiált. Csak három maradjon, a többi utána az ebeknek. Abban a pillanatban nagyot lobban a kocsi, és nagy dördülés elveti szét alángot. Nem marad a téren se kocsi, se ember, csak az egyborzás dervis, aki a levegő rúgásától és robbanásától megsiketőrvál, mint a boszorkány macska a kéménytetején. Mi volt ez? Völdülte az aga az országot porában, ahhova a lova vetette. A dervis le akart szálnia lováról, azonban az ő lova is meg volt zavarodva. Hátra felét áncolt, és két lábra állott. Majd őrült ira modással vágtatott neki a mezőnek. A dervista levegőbe dobálvaugrált árkombokronát, miközben fehértajtékot szorta szájából. Az aga feltápászkodott. Kiköpte a port, és pogánykárom kodással mérgelődött. Körülnézett. Az ország út, mint valami csatatér. Vonagló lovák, és heverősz páhik. A kocsi helyén egy nagy semmi. Az út felett széles, diozűnű barna felhő, amely azimént kocsi volt. Az aga lova is álszaladt. A holóképű úr azt se tudta, mihez kapjon. Végre megindulcsánti kálvakatonályi hoz. Hát bizazokat szétvetette a robbanás. Kinek a feje, kinek a lába hevert a porban. Aki még egészben maradt, aki a magavat paripáját csurgó vizesre nyargalta, és visszatért. Odakötötte a reszkető paripát egy útszéli bükfához, és az agához síetet. Mi baj a durám? A sikető paripáját csurgó vizesre nyargalta, és visszatért. Odakötötte a reszkető paripát egy útszéli bükfához, és az agához síetet. Mi baj a durám? A zaga a fejét rázt a. Semmi. De valamide csak megütötted a tomporomat. Áldott legyen alak, aki megszabadított ebből a veszedelenből. Legyen áldott, ismételte GPS-an az aga. A dervi sorra járt az úton és út mellett heverül lovakat, hogy lábra állíthatnál még valamelyiket. Na nem, amelyik élt is úgy meg volt nyomorodva, azok a hallók becsülhették még valamire. Visszatért az agához. Uram, mondotta, vissza tudsz eljonni a magad lábán, vagy felt egy elkárral óra. Az aga a lába szárát térdét dörrölt-e. Ezt megbosszulom, de honnan szerezzek lovat és katonát? És buten nézett a dervi sre. Azok az átkozottak bizonyosan stambulba igyekeznek, ott megtalálhatjuk őket. Vélekedett a dervi s. Azag a feltápászkodott, nyögött, tapogattatom porát. Gyere, segíts fel a lóra és vezes vissza a fogadóba. Szegügy mellém szolgának, te jó lovás vagy. Szolgának, kérdeztem, megütődve a dervi s, de a szanalázatosan lehajtott a fejét. Ahogy parancsolod. Mi a neved? Jumurják. Vége a harmadik rész 6. fejezetének. Egrít csillagok, 3. rész 6. fejezet. Ez a Librivox felvétel köz kincs, felolvassa Majlingér Diana. Egrít csillagok, írt a gárdonyi Géza. A rabboroszlán, 6. fejezet. Az öt magyar lovás ezzel a tovasság oldotta Konstantinápolyi országútan. A robbanás az ő lovajikat is megvadította, de bizők nem igen bánták. Anná jobban repültek. Egyik a másikat előzgette a veszetrohanásban, és az utoljárók már vesszíról kitértek nekik. El nem tudták gondolni, hogy verseny futnak-e, vagy hogy üldözik őket. De hogyan került közék, teszel jéva. Azon az ünnepi estén, mikor Gergelyel találkozott, fölébredben a régi érzés, hogy egy ő Gergelyel. Gondoltó előbb is rá, de hogy minden felölkényszerítették, nem bír szabadulni. Gergelynek se háza, ezt ala, gyemságalákozott fiatal legény. Még csak levelezni ők se lehet, kezdet meghagyolni a sorsának. De Gergely megjelenése minden más erőt lerontott. An ő a szívével gondolkodik. Évának azt mondta a szíve, ez a te igazi párod. Ha az egész világ ellene beszél is, neki vagy teremtve. És ő kitépte magát az okoskodásokból, és követte azt a belső szót, amely hatalmasabb volt a királynés szavánál, hatalmasabb az annyi a szavánál is. A gyalui havasokanát menekültek, és a reggeli napfény már az aranyos vizem elletsütött rájuk. Az erdő újlombok halványzöldjében pompázott. Minden felé az ibolyanyílt, s a vőgybe a pimpó, pijpang, és kikiricsvirág a sárgált minden felé. A levegő fenyvesek be az amával teljes. Most értem, mert ne vezik ezt a patakot aranyosnak, mondott a Gergely. Éva, mint ha aranyal volna behintve a partja minden felé, de te gondolkodol, nem mántad meg ugye, hogy velem jöttél. Nem, felállte éva, csak valami búsít. S fiatal üde arca szomorú volt, a szeme komoly. Az, folytatta, hogy én még még is csak leány vagyok, és azt gondolom erkőscelem volt az én cselekedetem. Te ma örülsz annak, hogy a szívem súllalatát követtem, de talán évek múlva, talán egységünkben eszedbe jut, hogy nem a templomból vezettél ki engem, hanem egy vacsorázó szobából. Megcsély elől haladt az oláparasztal, aki kalauzolta őket a hegyiútan. Őkketten egymás mellett lovagoltak. Te fiatal vagy, folytatta éva, és nincs papa világon, aki bennünket összeesketne. Éva, mondott a Gergely szemre hányó hangon, nem érezté le engem mindig testvérednek, nem azt érzete most ismállettem, idégem vagyok én neked, és ha téged a papi enyzása búsit, nem bizole bennem, hogy addig még megesküthetünk, úgy oltalmazlak, mint a galapszárnyú szentélek se jobban. Ha telkarod, én a kezdedes se fogom meg, és az arcodás se csókolom meg, amíg a pap el nem mondja ránk a szentáldást. Éva, elmosöjodott. Fog meg a kezemet, a tiéd. Csókod meg az arcomat, a tiéd. És ahogy ott lovagoltak egymás mellett, oda nyújtotta a kezét, és oda nyújtotta az arcát. A katekizmus beszélt belőled az imént, mondta Gergely megkönnyebbülten. Látod, én is fápista vagyok, de az én tanítómesterem nem a katekizmus volt tanított engemisten ismeretre, hanem az ég csillagai bol. Gáborpap? Ő. Luteránus volt, de soha sem akar csenkit Luteránus-sá fordítani. Ő azt mondta nekem, nem az az igaziisten, akiről a képek és írások beszélnek. Nem az a szakállas, mindenkit fanyegető, hisztériás vénzsidó. Az igaziisten személyéről nekünk gondolatunk sem lehet. Csak az értelmét és szeretedét láthatjuk. Az igaziisten velünk van éva. Az igaziisten nem haragszik senkire. Nincs haragja. Ha fel a melladatekintedet az égre, és ezt mondod, istenem, atyám, én ezt a Gergelyt élettársamnak választam, és ha én is ezt mondom a te neveddel, akkor édes évem, mi már isten előtt házastársak vagyunk. Éva boldogan nézett Gergelyre, míg az halkan félig magába merültem beszélt. Ó, az árvaságban nőd gyermek korán érik komolyá. A fiú folytatta. A Papi Ceremonia éva az már csak a világ számára való. Dokumentálni kell a világnak, hogy leelkünk és szívünk szendéka szerint keltünk egybe, és nem ötletesen és nem időre a házásságot édestelkem míg már kicsikorunkban megkötöttük. Megcsely egy füves dombra ért, meg állt és visszafordult, megvárta őket. Egy kis pihenés nem ártana, mondotta. Jó, felállte Gergely, szálljunk le, látom a modalent víz is van, az oláítersen megalovakat. Leugrottalóról és lesegítette évát. Leterítette a köpőnyegét a füre, és leheverettek. Megcsely kibontotta az iszágot. Kenyeret és sót vettelő. Levágtal kenyer szárazát és odakínálta a kenyeret elsőbben évának. Várjunk, mondotta Gergely, és évállhoz fordult. Mi előtt egy kenyere nennink, ne kössük-e meg Eva, ami szívünk szövetségét szóval is azisten színálött. Eva fölkelt. Nem tudta, hogy Gergely mit akar, de éreztel hangjerezgéséből, és ünnepi es, oda nyújtatta a kezét gergelynek. És amit ott áltak egymás mellett, egymás kezét fogva, Gergely levette a süvegét és az égre nézett, áhitatt a remegő hangonimát kozott. Istenünk, atjánk, a te templomotban vagyunk. Nem kb. rakott ember épületben, hanem a telged alatt, a te fájít között, az erdőből a telehelete dárat felink, az egekról a tenapot sütránk, és a magasságból a teszemed nézben nünket. Ez a leány kicsikoromtól fogva kedves volt nekem, nekedvesebb a föld minden leányai között. Csak őt szeretem. Csak őt fogom szeretni, siírómig, siírómond túl is. Az emberek akarata nem mengette, hogy a szokott formában kelljünk egybe, enged, hogy legyen a feleségem a te áldásoddal. És a leányra fordított a nedves szemeit. Térdejünk le. Leány, én ezen el azisten a feleségemnek nyilvánítalak. Éva könnyes szemmel rebekte. És én a férjemnek. És Gergelynek a válára hajtotta a fejét. Gergely felemelte az úját. Esküszöm, hogy soha el nem hajtlak, semmi bajodban, semmi nyomorúságotban. Holtadig, holtamig, istenengem úgy segélyen. Ámen, szólt megcselyi meghatottan. Éva is felemelte a kezét. Esküszöm, amire te esküttél. Holtadig, holtamig, isten úgy segélyen. Ámen, szólt ismét megcselyi. És a fiatalpár összeöllelkezett. Megcsókolták egymást olyan állítattal, mint ha isten áldó kezét éreznék a fejükön. Megcselyi visszaült a kenyer mellé, és a személytől algedte. No, az mondja. Én ilyen házasságot még sose láttam. De érzem, hogy ezt szentebb és erősebb házasságot és, mit az lett volna, amit gyalubankatott volna kilencfap előtt a tekintetes asszony. Erre elmosolyottak. Leültek és hozzá láttak a falatozáshoz. Este hunyadvárában érkeztek. Jancsi vacsorával várta őket. Mindenapvárta őket, ho lebéddel, hol vacsorával. Az utasok átölt ösköttek. Évának nőíru hátszettek össze. Aztán vacsorához ültek. A vacsorán ott volt a várplé bánosa is. Egy beteges, hosszú bajszól regúr, aki ott vénhedett meg a várcsöndességében, mint a hársvák. A tisztelendő urat azért hivattam be, mondott a terök Jancsi, hogy összeeskesen benneteket. Mi már azon tul vagyunk, felelte gergely. Hogyhogy? Fölvettük a házasság szentségét azisten szín előtt. Hol? Mikor? Kérdeztel pap. Az erdőben. Az erdőben? Ott. Ugy ahogy áldám és éva. Talán biztos nem volt törvényes házasság. A pap elszörnőködve nézet rájuk. Mi csoda? Szotmegcsei fölhörkemve. Az istenek nincs szüksége papra, ha valakit meg akar áldani. A pap megint a fejét rázt a. Istenek lát, hogy nincs szüksége papra, de embernek igen is. Aztán hát a mennybélió isten nem adogat házassági bizonyítvány senkinek. Gergely válat volt. Tudjuk, mi bizonyítvány nélkül is, hogy házassok vagyunk. Az is igaz, dünnyögtepap, de majd az onakájétok nem tudják. Éva álpirult. Gergely vakart egyet a fületövén, éva rapillántott, aztán a paphoz fordult. Hát összeesketne bennünket tisztelendő úr. Össze hát. Szülőj engedelem nélkül? Anélkül is. Elvégre a Bibliában nincsen benne, hogy szülőj engedelem kell a házasságra. Hát akkor, mondott a Gergely, tegyük meg éva a bizonyítványért. Átmentek a kápolnába, és egy néhány perc alatt megtörtént az esküvő. A pap beérte a nevüket az egyházi könyvbe. Tanuknak odaíratta a törökjános meg a megcsaj nevét. A szülőknek megküldem az írást, mondotta aztán a pap, mikor visszöltek az asztalhoz. Békülyenek megvelük. Azt akarjuk is, felelte éva. De kell egy két hónap, hogy a haragjuk elcsillap adjon, és Gergelyhez fordult. Hol töltyük azt a két hónapot, kedves férjurám? Hát, édes feleségem, te itt húnyadon, én meg valahol másút. Ez mondva a társaira nézett. Megmondhatjuk neki, szollottörök Jancsi. Elvégre is egyek vagytok, és nincs titok ezen túl köztetek. Mi bajért bennünket, hát értesíti róla két hónap múlva édes anyám asszonyt is. Hát, akar tud meg, édes ifjú párom, szollott Gergely, hogy mink már indultunk valakonstantinápolyba, mikor meghallottam, hogy te menjasszony vagy. Mink három megfogattuk szenterős fogadással, hogy kiszabadítjuk bálin turat, ami nartságos apánkat. Hall ehet, tette hozzá, tarök Jancsi. A menjasszony komolyan és figyelemel édott. Bezzek megérte velem kegyelmed édes uram. Hol tegesztek, hol maga ezt a Gergelyt, mióta meg eskültek. Mert én ugyan szívesen áll hűsölnékit két hónapig is ebben a gyönyörű bárban, de nem azt fogadtam el mag két helyen is, hogy soha kegyelmedet el nem hagyom. Csak nem akarsztán velünk jönni. Nem tudok e úgy lovagolni, mint akármelyikük. De ez nem csak lovaglás lesz angyalom, hanem veszedelmek útja is. Vívni is tudak, olazmester törtanultam, nyillal lelövöm a nyulat, puskával akár a fecskét is. Gyönygy asszony, kiáltotta meg csely a pohárát felemelve, irígyet vagyok Gergely. Jó jó, szót Gergely aggodalmasan, de hát az ilyen asszony féle csipkésályban szokottám hálni. Az úton nem leszek asszony, feláll tejéba. Ide is félférú hában jöttem, oda is félférú hában megyek. Így telendő atyánk, választam széljában nünket üstölést, mert bizony megcsúfal ez az ember, elhagy mindjárt az első napon. A papazonban inkább a kappam melleti parkodot már leválasztani a csontról. De hát te törökül se tudsz, szalt utolsó állametésül Gergely. Majd megtanulok az úton. Jól beszél, mondotta Jancsi. Én is tanítom, meg aztán nem is olyan nehéz az. Mondjon egy pár szót, hát például, elma, alma. Benim, enyim. Bapa, papa. Pabuc, papuc. Saronpó, soronpó. Daduk, duda. Cságána, csákány, kiáltotta ívat absolva. Nem is gondoltam, hogy tudok törökül is. Az inas, aki felszolgált nekik, azt mondja, halka megcsének, hogy egy ember mindenképpen be akar jönni. Micsoda ember. Azt mondja mátyás. Mátyás, micsoda mátyás. Más nevet nem mondott. Úrva egy paraszt. Olyan szolgaféle. Megcsény nevetésre fakadt. Matji az, hogy az ördög vigyáll, hát csak erezbe. Mit akar? A megmátyásodott Matji rákszínvörös képel állított be, és megcséire pislagott. Itt vagyok hadd nagyuram, szolgálattjára. Azt látom, de hol voltál az este? És rendben voltam én mindjárt, de olyan hamar eltetszett sietni, hogy nem értem utól hadd nagyuramat. De hiszen részek voltál, mint a csap. Nem igen is tálom. És hát, hogy jöttél el? Hiszen én állhoztam a lovadat. Matji megemelte a vállát szemöldökét. Volt ott lovelig. Lobtál, akasztó fáravaló. Nem, én. Csak ahogy az úr fiel ment, feltétettem magamat egy lóra. A lováztásaim tettek föl, hát tehettek én arról, hogy nem a magam lovára tettek. Hogy a társaság ezen felvidámodott, Matji teljes borcsánatban részesült, és az a részek ségiben történt elszökése, éppen ezt tetszett meg Gergelynek. Hovávaló vagy te, Matji? Kérdezte nevetve. Keresztesre, felelt a legény. Hol a pokolban van az a keresztes? Milyen furcsa volna, ha most akkor is így felelne a kérdésre? Hely szegény Gergely júfi, majd megtudja egyszer te kegyelmet, hogy hol van az a keresztes? Majd mikor szép szakállas ember lesz kegyelmed, majd mikor nagyságos úr lesz te kegyelmed, ott tejti törtbe a gonosztörök, ott verik majd a vasot kezére lábára. S le nem bontja azt a vasot, csak a halál. Háromnak múlva útra keltek. Matji volt a kocsi is. Ők négyen felváltva rabok és delik. A kocsi együltal évának volt az éjjeli nyugvó helye. Vége a harmadik rész 6. fejezetének.