 מכן ומכן מחברת שניה פרק הי This is a LibriVox recording. All LibriVox recordings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org Read by Omri Lernau, Jerusalem מכן ומכן מת יוסף חיים ברנר מכן ומכן מחברת שניה פרק הי מתוך חמישה פרקים עניין תמוה האחר היה גם לדודתו של דיאספורין בארץ ישראל הדודה הינדה הזגנה, אשת אריאל הפידות הייתה מאז אישה קטנה ורזה, שתקנית ושפלת רוח ושהוא קומתה לא גדל גם בתקופת חיי החדשה ולפיכך כשהייתה נוסט קדי החלב אל השוק היו קדים אלה כמעט נגררים על הקרקע אבל היא הייתה נוסט היא הייתה נוסט את החלב מן הפרבר, מקום דירתר אל השוק שבמושבה קעלות השחר הייתה היא הולכת אל אולי הבדויים, אשר אצל הבריכה, בא עם ההם במסע ומתן בלשון שאיש לא נזכק לה, בנדנודי שפה ומלילת אצבע, ממלאה שני כלי פחים חלר ונוסט אותם בשערית כוחותיה בדרך ההעוקה היו ידי הנעשות כי שני מטילי ברזל מחמת קובד ואייפות בסמוך לשוק הייתה עומדת לפוש אחרי כל חמישה צעדים מי היה מאמין באותה שעה שזו האישה הייתה לפנים רבנית מתעם? הנדה הזכינה בעצמה כבר לא האמינה בזה אותה התקופה מימים עברו הייתה בשבילה קשנות הילדות הראשונות לגבי כל איש יודעים שהיו שנים כאלו, אבל מה היו? שערי זיכרון פתח רק בימי החופש מלימודים בבתי הספר כשאמרם נחדה בנה של קלטה העלמנה זה הערבי הקטן היה נפנה לעזור על ידה קצת? הייתה גם היא נפנת קצת להגות על העבר אבל גם אז רק על העבר הקרוב בעת שאת בנה עוד לא קרה העשון וחלטה לא הייתה עוד עלמנה ושתי פרותיה עוד לא נמכרו בשביל חוצרות הדרך, זו הדרך לרוסיה אשר אמר בנה המנוח לעשות אז הלא הייתה היא נושאת השוקה את חלב פרותיו של בנה ולא היה צריך לבוא בדברים עם הבדויות הגבוהות ממנה פי שנאים המחוסות כולן שויסים וסהרונים בעלות השכין וכתוב את הקאקה ריבונו של עולם זו טימהון כפה בעניה של הינדה הבעת הטימהון לא הייתה חולפת מתוך עניה גם לנוגע החיבה הישנה הנושנה החיבה שנעסתה לטבע שני שבה הייתה מביטה במסתרים על עריה בעלה את האיש הזה, היו ידיים לשאר העריצה בתחשביהו אחרי חיותה איתו יותר משלושים שנים, למלאך אלוהים אבל הטימהון, אף על פיכן, לא היה חולף מה זאת? היכנם? מה הוא עושה? כיצד הם חיים ומה קרה להם? מה קרה? מילה, כן, הם חיים לפנות ערב ובה עם סלו בידו סל הנצרים, סל הפועלים שלפעמים מונח על קרקאיתו, תפוח זהר או שיור של פת יבשה ויש גם אפילו שהוא מחולל אז קצת לא מחמת הכור, ביחוד כשיש איש מנצד בבית, עושה ריקודים קלים שמחו על היום שלא עבר לבטלה היא מגישה לו פת וזייטים וחמינים חלב, הסעודה היותר חשובה עליו ואת, אם אתה יחלת? לא השכח לעולם לשאול כמו אגב אורך הוא מתפלל, דומה בעת האחרונה חדה לדגדי כל כך בתפילה אוכל שני רגעים וכך כך הוא יוצא החוצה לסוכח כפר, ביקורים כוימים עברו אין למילה עשות עם השכן הוא מסוכח הכל, מהו חשם, מקשיבים לו לא הרבה עריות יש בה פרבר אף שלבריה גדולה ומלאכה לא חושבים אותו מילה, מן אין לה מאין יהיה לבל מלאכה פתאום הלא גם זה שהוא עובד כך בקיצור הם חיים, אבל מה זאת מה קרה להם כאן? מה קרה איזו היסטוריה וההיסטוריה שלהם בפלסטין ההומנם מעניינת קצת זו אינה היסטוריה מלאט הוד שאפשר להשתמש בה לפועמות עם יתידות לבנות אבל היא היא מן המעשים שמניחים את חוטמם על אנשים וחייהם בית אריאל הפידות הוא האחרון בפרבר מכאן ואילך מתחילים בתי המושבה העיקרית הגדולה וגם לכל דירות הפרבר גם לכל בתי המושבה יש היסטוריות לעצמם עולם של היסטוריות עולם של היסטוריות כאן מעשיות בתקבות גדולות להיות בלי אחוזות ובזכומי כסף שישקיעו ולא הביאו פירות בחסף הברון לא הספיק או שלא בא בזמנו ודרשות תמיכה ממוסדות ידועים לא חלוקחס ושלום אל התמיכה והם תינו וקיבלו את התמיכה או לא קיבלו ובנתיים סבלו שומע נבזים אינו אפילו בעיר מחיר אהבז בפלסטינה נאפוליון ובנתיים קנו את הפסנטר ונסה הבין לאוסטרליה והבת עדיין לא נסע לאיש ואין למה לעשות ועשו ספקולציה ומחרו את החלקה ועדיין הדבר תלוי ועומד וכאן מעשיות בחמש אצבעות שהביאו יחד עם אידאלים טריסר אידאלים של קיבוש עבודה וחיים בחי כתבה ונצחונות כוח האדם ויסודות חדשים של ציבור ועבדו בשישה גרושים ליום ולנו ברפתים ונלחמו נגד הבריקות ועשו הספות וכדחו ומעשו בעבודה וחלו הילדים ופנו לעזרה לא תמיכה אלא על ועה והקציעו מקום להירקות והירקות עוד עינם והאידאליות נתמז מזר והאמריקה מושכת ועדיין הדבר תלוי ועומד במילה אחת היסטוריות לא חסרו אבל האמנם יש איזו שיחות בין כל אלה ובין ההיסטוריה של משפחת אריאל הפידות את בנו הבחור של הפידות זה שבו קרה העשון הכרתי וידעתי פנים אני הכותב רק בהקראי שתיים שלוש פעמים הייתי בביתו בפרבר למים ספורים ראיתי הוא לפני קיצור גם אז שחפתי בבית החולים אז כשהביאו את האיש הפצוע לשם והניחו על מיטה נומר עשר אלא שאני יצאתי כמעט בריא תפקה ביום שחוצה הוא והובל לקבורה אבל ההידיעה מהתה הזאת מספיקה לפני שנים אחדות כשעבר אריאל הפידות אל עיר הפלך דיאספורין אם אשתו וצבי בנו הצעיר נשאר הוא הבחור שהיה כבר נשוי בעיר המחוז על משמרתו משמרת מורה עברי כי במידה שנחשב אביב לרב מיטם גרוע כן נחשב הוא המורה הגיבן כפי שקרו לו למורה עברי הגון ומתוקן ומצבו בעיר ההיא היה טוב כפי שאפשר ללמוד מכינויו היה בעל חתותרת קטנה על גבו ונוסף לזה חובב ציון עד מאוד ובכלל בעל נפש תמימה ותהורה קר האדם וחם הרגש וכמובן מאליו במילי דיאלמה לא יוצלך גמור מלמד ממש אילה זאת למרות שהחתותרת שלו לא היא זיקה לו במהומה בעיר ההיא ומצבו כאמור היה טוב מצעקי הסביבה הזרה לרוחנו בארצות הגלות מהבדת כוחות המורה לשב והאוראה העברית אפילו על פי השיטה הטבעית אינה יכולה להניח את דעתו של מורה הרוצה לראות פרי ברחה באמנו חוץ מזה הנה אמרם הולך ומגיע לשנות חינוך וצריך להצילו שסביבה עברית בריאה וטבעית תהן את אונלו לבר מכל דין יחשפה גם וגקלתה נפשו פשוט לציון ומשנסה עביב לשם נספח גם הוא עליו ופה מצעטו הראה חבריו המורים שבתורמורים על פי טבעם בלבד אין אינם טובה באחרים בכלל נתנו בבל המומחדש אין ראה ולא החזיקו בו הוא לא יסכון להוראה בארץ טענו כאן התנאים אחרים הילדים אחרים ילדים טבעיים והומנם היה האיש שקט יותר מדי לא חכם ביחוד ואולי גם קצת מגוחך בגוונונו מתחילה לאחר שנבחר על ידי המרכז וקיבל תעודה על תנאי שמש בחיונת מורה במושבה שבית ספרה היה נתמך על ידי הוועד ולא הצליח כפי שעיד עליו פעם חברו בבית הספר לפני ישיבה גנרלית של המרכז אחר כך חבר נרדף לעיר, לאחד מבטא הספר של עזרה בתור מורה חלקי, מורה לשעות וגם מפה נדחף בכלל, בעיר היו לעוד צערות נוספות ומיוחדות מזוגתו דעת קצת ורודפת קדים ושעור שניסה לו צעירה יותר מדי והייתה מתרעמת על מסע הנגת הבית שהוא טל רק עליה והייתה מתעצלת לעסוק בדבר ממאס כבישול והייתה מקדיחה את התבשיל והייתה רצה ערב ערב לקלוב ובשעת הרצאה על סופר ידוע או שיעור בתורת ההגיינה או בשעת נפש שעז צריך היה לשעות שעות או החדר הציבורי הצר והמהביל הייתה סוכבת איתה אם היא אפשר היה להשאירו על יד שכנה גם את הרצלת תינוק שנולד להם ברוסיה אחרי אמרם והייתה מניחה אותו על אדן החלון בחיתוליו המורה האומלל לא התראהם כי מלבד שישב בלי פרמסר ועליו היה לידום ייכיר גם ביזכויותיה אבל לבוא על עצמק ירבו כשהציע לפניו אביב לעבור אליו אל המושבה ולהתחיל לעבוד עבודה ממש אם כן, אמר אז כן בנוסח המקובל אצל דוברי עברית בארץ ישראל להתחיל כל מבטא בעז או בעמקן משל למעט עבר דומה אני הייתי גיבור ממך ואף על פיכן ראשית כל צריך אדם ידב האישה המסכילה אמנה מתווכחה מה נעשה שם בכפר ועל תשובת אישה שהוא בעצמו יעבוד כי סכיר יום כעביב ובשבילה יקנה פרה העירה היא טוב, פרה אבל מייחלו את הפרה הנקדות הקזוס סיפרו בפרבר אבל סרובה לא הועילה לא עלתה המורה הפועל התחיל להשתות הרבה מים בשעת עבודתו ולקדוח הרבה הקדחת שלו עברה למאלריה הרעב בא אל הבית בלי כל צרמוניות את שתי הפרות הייתה חולבת חמות אבל את החלב היו מוכרים את כולו ואחר מלחמה לא ממושחה ביותר עוברר כי הפועל החדש פלסטינה הוא מען הוא לא אהבה לעזוב את המקום רק פה אפשר למצוא סיפוק נפשי טען והן הוא בנהלו בשוכבו על משקבות תוכניות מתוכניות שונות ואיך שיהיה על כל פנים הרי כבר יש לו חצי בית בשותפות עם אביב שמוך לאחת מימושבות ארץ ישראל וחצת יעזוב את נחלתו לפנות בשביל קבלת קרדיט לא נתן לו אביב הכנאי בשום אופן זה אסור, הרחק מן הכיעור אבל הוא לא חדה לקוות כי סוף סוף עוד ימצא לו שוב משראת מורה ואז יראה להם לסונאה ואשר רדפו אותו אשר קרולו בור אשר ימידו את קרסולם אשר התרחצו בדמו כי הוא עוד לא ירד קלה עוד לא נפה לגמרי ברוסיה הן היה מן המורים הראשונים מן הראשונים אשר הורו על פי השיטה הטבעית לא, הוא הוא יעמוד שני למבחן בפני המרכז הוא צריך לעמוד על רגליו ובאת ההי נצנצה לו גם איזו תקווה לקבל משרה בתלמוד תורה שבמושבה גדולה שבבתי הספר של כל ישראל חברים ועזרה ותחכמוני וכל אשר לא מיסודם של חובבי ציון הרי הוא אינו עומד כלל תחת השגחת המרכז ואינו מתחשב עם הגודת המורים המובהקים ואחרי ייסורי נפש אמיתיים הוא קרב פנימי קשה כפי שצריך לשאר כל אשר ידע את אופיו של האיש הזה כבר ביקש לו היתר להצטבי המעט בשב ועל תעשה כפי אשר ידרש ולהראות אפילו קצת פני ירי שמיים מה עשה להיזהר מתלתול בשבת ולבוא לבית הכנסת להתפלל אף שזה היה כרצח בעצמותיו ובלבד לקבל את המשרה הזאת ובלבד להישאר בארץ אבל כל תחבולותיו לא הולו כי נידון לרעה מעט מנהל התת העדום המודרני גם על דברים שבלא אדון הזה אינו משלומי אמוני ישראל ובמכננו לא יחד כבודו גזר האדון המודרני ותיקנת הרביד שעל סברון קוטונתו המגו הצע אז חלה גם הרצל הקטן באחת מאותן מחלות שנדבקו בעוד בעיר בשוכבו על עדן החלון בכלוב חלה ומת מת הרצל כשרק שו קצת לאיתנו מחר את שתי הפרות והרגין ראשו להלאית ברירה הוא התחיל לנו הכפעם בפעם אל יפו העיר להוציא את הפספורט שלו מן הקונסוליה אותו הדבר הקשה הדורש יגיעה רבה ותרדות הרבה ולהיקון לנסיעה הוא היה הולך רגלי ובדרך הקצרה ישעות וחצי בעוד שדרך הקביש המעלה חולל יותר משלוש הוא היה הולך באותה דרך בראש חפוי הוא עוזב את ארץ ישראל הוא עוזב את ארץ ישראל וזוקף גם את הליכתו זו על חשבון מעלותיה של ארץ החמדה נו, ברוסיה, כלום היה הוא הולך הרגלי שלוש שעות רצופות כאן זה כל כך קל הוא פעם אחת בחזירתו משם מיפור עם אחיו הצעיר עם צבי שעבד בתור קורספונדנט וחכך בתור משגיעה בבית אחרושת הקטן היהודי היחידי בעיר ושהלך אז לנוח ליום או ליומיים במושבה ולהתראות עם הורר קרה האסון צבי לפידות, אותו צבי שדיאספורין בקרקוי היה מחכה את הנגיד שלו בעל נגיד, לומר בעל לשון שנונה אישה חושב לחובתו בפני כל אדם להסביר לו בעעוקה מה ראה על ככה ולמה אמר כך ולא אחרת ובכלל בעל אהבה עצמית של שחיב מהירה בארץ נחשב על אלה שהיו רבולוציונרים ולא עוד אלא שסיפו עליו משומה שהיה זמן ידוע שייך גם לך טה אנרחיסטים כאילו שסייע גם לאיזו אקספרופריאציה בלטים וצלחה בשעתה והמאמין האמין לפי דברי בעל עדין עצמו נתעורר בו הרוח הזה הרוח המעפכה ביותר דווקא בהתחלת הסוף כלומר כבר אחריה פה גרומים הגדולים, לאחר שעלמה אחת מקרתו קרי העובתו הם איתה את עצמה ואז עזב את האפותקה עוזר לפרוביזור היה מקודם ונספח על התנועה בכל האקטיביות שלו והעיקר היותר גדול לעבודתו זאת לפי דבריו יוסם נלב העיקר היותר גדול בשבילו היה הצורך בנקמה נקמה במכונני הפרעות הנקמה היה לא נעשתה אבל צבי לפידות לא חדל אבל פכן להניע בבלור איתו רעמתו המפוארה ולדבר עליה על נקמה ובכלל לדבר על נקמה, על פוליטיקה לדבר ולעשות לעשות פוליטיקה תהה איזו שתהיה גם כששכת הארץ ארץ רוסיה והוא האנרחיסט עבר לעבותיו שהיו כבר מזמן בארץ יהודה אחר העשון השני לא פסקו בכל זאת מתת ערך גדול ערך רבולוציוני למלחמת חייו ולדרכו אשר הוא הולך עליה חוץ מבלור איתו הקובעת ברכה לעצמה היה צבי בכלל בעל קומפלקציה מהוגנה אינב השחורות רבות זיקי אש ובלי בראונינג טאון בקיס לא עשה אד אחד וגם אז בלכתו בדרך עם אחיו כשפגש בהם הפרה שערבי הוציא צבי את הבראונינג כי רגע אבל שכח יד הגורל למתוח את המקור והעשון בא זה היה בקצות ההרים התלולים במורד לא הרחק מן המושבה האחים יצאו מייפו כאשר רד היום והגיעם לאותו מקום קצת ששקעה השמש הגיבין עם כל ניער אותיו לצורך נסיעה בחיסו הלך כל הדרוכו בו מהיפוט והתפעל מהרי יהודה אשר במרחק הרוכב הערבי נפגש בהם מעברו של המתפעל ניצב לרגע שאל איזה דבר החולכים שלא ידעו אף מילה בספת הארץ לא הבינו את דבר השאלה חב פנה אליהם עוד פעם אך בכל אחר כבר במקום תשובה הוציא צבי את הברונינג הגיבין השעה שלא מידעת צעדים החדים של מרוץ ואמר לשבע לקרקה כמו שהיה רגיל לעשות תמיד בהיפגשו בכלבים הרוכב ידביקו תקה בו מאחלתו כמו לשם צחוק ואותו רגע שב הוציא את ההגדח התאון צבי, כבדה הוא בן אבות ורק אבו פעמיים בנהלו לאחר שישב על סוסו ברגע אחד כאיש חרוץ במלכתו הפך את כל כיסיהם ולקח לו את כל השאלהם שם גם את שני הדברים את הסקים ואת ההגדח לתוך הגורתו נוסף על יתר עזינו השריתו וידהר את סוסתו ישר אל כפרו הקרוב השענן הגיבין הפצוע נשאר מוטל בשדה הוא איפה לא עזב את המקום לא עזב הדבר כאמור היה לפנות ערב עם חשכה גמורה נפל צבי לתוך המושבה רוכבים התנפלו עלינו הכי נהרג סלצלו בפרמון, רתמו הגלה מצאו בשדה את הפצוע והובילו הוא לבית החולים שביפו השינאים חרקו אין ביטחון בחיים הדרכים בחזקת סקנה מה יעשוף? כך יהיה אפשר ואף על פי כן הייתה המחשבה השלטת שלא הוא באה בדברים טוב שלא יערה ההגדח ולא נהרג הערבי שהרייל מלא שכך היו הערבים לוקחים את דמו מידי כל יהודי המושבה רק על אמר המקטן סיפרו כך היה רצין מאוד וחעבור ימים מספר כשהכול שוו מהעיר אחרי שהובהלו לשם ואת אביב לא הביאו איתם לא הכזירו הוא מבית החולים לא היה יתום זה שומר את הקדיש שלימדו הוא בתת בדייקנות יטרה אלא רק בעת הראשונה אחר כך מאס מאס בקדיש מאס גם בלימודים ואפילו כשלמד באותו תלמוד תורה המקלת לא התעניין בפרשה היא ביותר החברים בחצר שוחחו החכך על המנהג של גאולת דם והוא שמה ושתק נו אמרו פן, תומר ירדוף, תנוך יוגן גועל, דר אויס ליזר הדם, דיבלות אחרי, נוח הרוצח, לוחנגזלם כי ארום, יחם, סבירת וורמוירן, לבבו זיין הרץ נו הלא, והסיגו ארתם חופן איך אנחנו עומדים אמרם אמרם שתק הילד העברי מחורפי דרום רוסיה שנתגלגל בהשמת אבותיו לקייצי ארץ ארבעים, שתק הוא הפתפתן שתק, תחד זאת כמו באיזה אורח פלא נפתח פיז קינטו בימים הראשונים שאחרי הקבורה אבל מהו הפועל יוצא שאלה אז עזקנה צרודות פעם ושתיים ואיש לא ענה לה, כי לא הבינו את שאלתה ברם, היא בעצמה ידע את השיר השואלת, גרונה הניחר מבחי לא יכול עוד לצעוק בני, בני אבל מוכה הקטן היה צלול והיא ידע את השיר השואלת הנה אריה אומר נשכח ברוסיה נשכח בארץ הדמים בארץ קלימטנו היא אפשר אומנם לשכוח, היא אפשר שם היה לכם יותר טוב יותר טוב לעין ערך אבל, יהיה כך ובפרט שהם לא נעשו לפני הפוגרומים, והיא לא רעתם אריה לחיים ערוקים הן אינו דומה לאחרים והוא תמיד יוצא מן הכלל דווקא בעת שהכל חיכו לישועות ולא יעצו להם לנסוע, עלה בשגונו לקחת את סרורות אבל כתיפו מיילה היא הלוהה אמינה שכל מה שהוא עושה טוב הוא והנה יוצא שאין הבדל בכל מקום גלות אין הבדל אין בטוחים כאן, במה בטוחים מלח המבט, בכל מקום יש לו עיניים ומה הוא הפועל יוצא תמוה היה העניין להינדה הזגנה סוף פרק הי, מחברת שנייה בספר מכאן ומכאן, מעט יוסף חיים ברנר מכאן ומכאן מחברת שלישית כת הראשון This is a LibriVox recording All LibriVox recordings LibriVox recordings are in the public domain For more information or to volunteer please visit LibriVox.org מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מחברת שלישית כת אי רשמים ודוקומנטים אישיים כת הראשון מתוך חמישה נשימה של מסביבי הרופא הטוב לא אסר עלה את הכתיבה והמשרת החביב יהודי יקר המציאות נעתר לבקשתי והביא לי חבילה של מחברות חדשות אבל דווקא היום אין חפץ להמשיך את העניין הללתי בדפים מה שלכתבתי בחמשת הימים הקודמים כתיבה בבית החולים מהי להמשיך דעת מעצמי במידה כזו אין ישם חצאי ורבעי עמודים שאני אינני נזכר שם כלל פליאה זו ההערה אחרונה אינה עוד לטובה מנבעה שהתון הסיפורי שלי הצלול כביכול ייגע אותי ואני מתעבשו לעיר בובייה ולחיתות בנפש להיכנה מסביבי המולה רבה מחלט האינפלואנציה לא פסקה הללו הולכים והללו מובעים השעה שעת ביקור חולים משני עברי מיטתי יושבים הבנות והבנים הנינים והנחדים של היהודים הזכנים שהוכנסו את מול היהודים זכנים נהנחים ונהנקים עם תליטות קטנות גדולות ובשום אופן לא רצו להסירם ועם הרבה רעת שמיים גם בשאלת המחלה אבל לא נורא להפך, אני מתבייש בפניהם על שלי אין תליט קטנה ואני מסתיר את זה בכל האופנים הן אני רק יהודי זכן חולק כמו הם, אני אחד מהם היום הרגשתי מה טוב שזכני גדל והם יכולים לקבל אותי לאחד משליהם אני משתדל לבלי להרגיז אותם במשהו להיות אימם בכל בתון אחד והם, אומנם מקרבים אותי משלומי מדוע אין אותנים לי מיסודר יהודים חביבים חי נפשי אפילו קפדנותם אין הקפדנות במילה אחת טובים, רצויים אפשר לחיות אימם לבית החולים צריך ואפשר לחיות עם הכל עברו עוד ימים אחדים אני שוכב יושב, מתהלך לרוב יושב וממשמש בגופי גוף פגום מחלה ממערת הוויה פגומה היום הרהרתי במיתים חופשי מכיוון שמת אדם נעשה חופשי מן המצוות ובכולים פתור מכיוון שחלה אדם נעשה פתור מכל העניינים ביחוד פותר את המחלה את הפרט מענייני הכלל חיי הציבור, חיי הכלל חיי איכי בני ישראל מה אכפת לי מה זה נוגע לי יש תקווה, אין תקווה ורוכלים יש הייצה, אין הייצה רוב יהודי מיעוט יהודי אני איני רוצה אלה להבריא אלה שמדעת חומי תהיה עד 37 אלה שלשוני תהיה נקייה ועדומה אני רוצה לצאת מפה אני רוצה לחיות לחיות ככל האנשים אשר מחוץ לבית הזה זה אכפת לי זה נוגע לי זה ממלא אותי רק זה מה שמפלי הן חולי אני מאז מאז ואף על פי כן מה עוד קרובים הימים הימים האחרונים להיותי בקרקוי והימים הראשונים לבואי לפלסטינה שכל זה לא רק שנגע בי אלה שמלא אותי את כולי מה אין יום אחד דומה למשנהו בחיי האדם עכשיו כשאני אזרח בית החולים ורוח הבית בכל הגיגאי כמעט שאין אני יכול אפילו לשוות לפניי בחזון את כל מה שחייתה נפשי בו בימים הראשונים לבואי לפלסטינה האדמה הרצה כל כך מהר לא הספיקה במשך הזמן הזה לסבב את השמש אפילו שתי פעמים ואני, הבריאה החולה הספקתי להתרחק מאותם הימים מרחק כל כך גדול פילאי הטבע כן, לשוות לפנאי את כל רטת הדבר לא אוכל לא אוכל אבל להלבישו דברים פשוטים וקצרים כמדומה שזה לא יקשה עליי כל כך הדבר היה פשוט מקור אכזב בפרט ובכלל החלום הפרטי של השינוי בחיי עצמי על השבע אל עם כל חי על החיים והעבודה בחייקה ועל המוות הקה לרגלה בבוך חליפתי אותו החלום אשר יותר מי שדיברתי עליו לדיאספורין ובספרי הגידתי עליו ברטת ובבושל לפני עצמי נפתר מיד לא לטוב במשך של איזה ימים נוכחתי כאילו אני האיש וכי ברצון או שלא ברצון עליי יהיה לשוב לעבודת איתי להתפרנס ממנה והחלום על רפואת הכלל על ידי האחדים מאלף כמותי שיבואו לשם ויחזו בארץ ויוונו ושעם חדש יציץ מתוחם החלום הזה הפרח מעליו עם הרשמים הראשונים עוד במבוש הערים היה כתוב מן הפחת אל הפח מסינאה לשינאה מחוסר יסוד לחוסר יסוד אומנם בתחתיות הלב היה ידוע כמעט הכל מראש ביחוד בנוגה על הכלל לצבעו ולמצב העניינים והרבה לכאורה לא התעתי בשוות נפשי ובכל זאת המציאות כנראה תמיד קשה מן הדמיון היותר שחור אני למשל תארתי לי קושי דחקות אבל לא יכולתי לבלי לחלום על מחווים חופשיים אשר לא יישמה בהם כל נוגס מלחמה עם הטבע? כן, כן אבל לא התנבשויות עם האדם הזר ומה מצאתי? ואף גם זאת למרות אשר כמעט הכל ידעתי מראש כשבאתי וראיתי נדמה לי שעוד לא הכל ראיתי ושיעושי לפי חך פתאומי הוא ונכפז יותר מדי ביחוד, ייעושי בנוגה לעצמי מקורו בחוסר כוח סבלנות אצלי וזה גופה הגביר עוד יותר את ייעושי הגיע כמדומי הדבר לידי חך שאני חשבתי לי חטאה מה שאני עושב בארץ למעסק כזב מצידי לתרמית ורמיה אסור לי להחזק בעצמי על ידי ישבתי זוהע ארורה את האילוזיה הנוראה של חלום התחייה ויש שרוספתי ואמרתי חטאה ויסור שטות אבל מה לי פה? מה לי פה? הן הכל נגמר נגמר אין טעם מת מעולםתו הוא אני המפחד לשוב לכיוור ושסוף סוף כשיחריכו הוא לשוב יתחרת על שלושה וקודם באיתו ובחר בחפה קלה הן רק מה שלמות ברגע זה אין לי רוצה וגם ברגע זה וגם ברגע זה הן רק יהיה רצון הזה אוכז בידי ועוצר בי לבל הן רק זה ממשיך את נשימתי הקצרה הן רק זה כמו שקוראים לזה מחזיקני בחיים ואולם החיים עצמם כל החיים הלא היו לי לזרה הלא חלום אין בהם ממה שהיה יכול להיות לי דבר מה הן מתאב אני גם את זה שאני נכסף לו ולמה איפה אני מחזיק אות בקרנות המסביע אחרי הרוס יהיה לריקה בפריז הסועינה או נודד לילה בלונדון האפילה הדברים פשוטים במחלצות המליצה אלה הן כל צורך אין לעל ידי להושיע אני חוזר לאותו עניין אי אפשר לי לעבור עליו כך אי אפשר ואולי גם לא צריך כן זה לעומת זה לעומת ימיו הראשונים של דיעסורים בשיקגו היו לי ימים ראשוני בפלסטינה ימים בלתי נשכחים הוא לעומת מכתבו האחד המפורט אשר קיבלתי ממנו בתור תשובה על דברי המאתים ששלחתי לא פעם אחת שמורים איתי שני מכתבים אשר כתבתי אליו ולא שלחתי האחד הקצר והקודם בזמן משונה קצת בחיצוניותו כולו אותיות רוסיות שאין קטנות מהן וחתוב בלי כל רווחים על פניהם ומשני עבריהן של שתי גלויות אוסטריות מחוברות זו לזו מעל למקום הכתוב את מצאתי אפילו לנחון לאוסיף אם יקשה לך לקרוא אי אלו מילות במכתבי זה אל תדון אותי לחפכווה אני שוכב על הרצפה באוה לעשוי קרשים ששולחן אין בו בעת עופרת ברם כמדומה אני לא היו מילות קשות לקריאה בכל המכתב הכפול כהערת אם יקשה לך זו גופה שהייתה ממש קמם וסמך שבלוחות כלויה בנס הגראת השנייה הערוקה הייתה כבר קצת יותר שוקייתה בתון שלה וסגנונה קל בלטריסטי ונכתבה ולא נשלכה אותה היגרת בעת שבין עיר מולדתי עובד יתומרקין ניגש לייסד ביפו את העיתון המכרישה וקרא לי להשתתף עםו אמנם הרוגזה על שהמכרישה הפקטיבית צריכה לבוא אצלי במקום מחרישה ממשית גברה לראשונה על אהבתי לעבודת הספרות ובחמתי כעזה נכת לירושלים ולבקש לי עבודה אחרת תהה אפילו אירונית אם אינו כדאי לגור בקפר אבל בכל אופן לא ספרותית בראשית המכתב יש רמז לדבר אבל החדשה הנעימה סוף סוף של אורגן עברי ספרותי חדש בארץ ישראל ואם שנערך על ידי עובדיה והזמנה כשהיא לעצמה שלא מצאתי בירושלים כלום אמנם קיבלתייה ואם לא לאורך ימים שתי אלו כבר ריקחו אותי ובכל זאת הנמר אז מן האדם על שתי הגלויות הצורפות זו לזור כתבתי כשאני מסיר אפילו את עצמי מן העניין דבר בלתי אפשרי באמת ונותן לב אל העניין ואילו אני לא הייתי הרי גם אז הוא אינו מרווי החלום והחשבון הברור והפשוט כמה עם המסוננים שאני שותה מן הכוס אותו החשבון המנעקר במוכי זה כמה שנים יעמוד גם עכשיו לפניי יום יום לילה לילה שעה שעה רגע רגע ולא איתן לי מנוחה ולא איתן לי את האפשרות בלב תמים בכל הישבי להחשבון האלמנטריה זה יש רק מתחרי אחד בתוכי והוא הרעיון התמידי הבלתי פוסק על גורל האדם בכלל עלי אדמות על גורל חייו ומותו שגם זה נעשה אצלי לעידי הפיקס המענה אותי בלכתי ובשוכבי המראילה את כל המקורות הנה אני כותב לך אספורין והניבו יום שכתיבה זו תתייתם נידון למיטה הוא זה שהציג נקודה הופסיק כרגע ונורא הדבר אני שואף רוח וממשיך ועולם בעוד שעניין החיים והמבט בכלל הוא דבר מדנצח שאינות תלוי בנו אף במה שהוא חידה אשר אין חקר לה אשר לט מחשבתנו תפיסה בה קראוי בהיות גם המחשבה על המעוות חלק מן החיים השוטפים והגלגל סובב עלי כפור הרי שבהכרח יש תמיד מקום גם לאחר כל חשבון המעוות הברור לגילויים שונים יחידים צדדיים פעמים פעוטים פעמים נשגבים מי שהמעוות עומד תמיד לנגד ענב מוכשר גם למה שקוראים נשגב תמיד יוצאי דופן ובלתי מובנים בעיני אלה הכל שהמבט אינו נכנס בחשבונם ותמיד איך רחיים לגבי בעל הגילויים עצמו והפרוצס איפה כך וכך אינו נפסק ברם החשבון הראשון הרי הוא חשבון חלקי חשבון של עניין ציבורי מסוים שבהרבה הוא תלוי בנו ממסירות נפשנו ובמרצנו חשבון על דבר הדומה כמעט לחמה הוא מחיר הלכם אם מחיר הלכם הוא יותר משחומה כסף שיש בירשותי אין הניכונה, אין אפשרות לקנות ובלדיו, בלדי הלכם בלדי העניין אין כל יכולת לחיות הלאה ביחוד בתור עברי לא עושיף דווקא בתור סופר עברי שרחוב יהודים זה שחשך הוא כל עולמו איפה הדרך היה המוצא ככה כפי הנראה היה מהלך מחשבותי בתרם ידעתי את בית החולים והימיםיהם לא רחוקים ממני ועוד באותו מכתב החשבון הוא ישן תחליט צינאה סנת איתמיד את דרשני התחייה אשר במקום התיאולוגיה במקום האמונה באלוהים אשר עבדה לכולנו לעולמים ימציאו איזו אמונה חדשה עברת בחוכות לעומיותנו הגדולים, הספונים, התמונים שהם אינם יראים כביכול מתנהגלות שהם הראו ויראו נפלאות לא, את התאות הזאת לא חפצתי מעולם לקבל לא דנתי מתוך זה על קיום העם בעתיד עם יחיה ישראל או ימות מתנאים כמו אלה אבל ראיתי ונוכחתי כי אתה, חייו ודאי אינם חיים את תפקידו העלוב עד לביל תנסו של היהודי הממלא את כל ההרצות הבנתי תמיד צעקתי הראשונה והאחרונה הייתה יסוד אחר יישוב יהודי קרקאי עומד ברשות עצמו אם יש בנו עוד איזה כוחות רק זה יכול להצילנו מחרפת חיינו החוביים זו התקוותנו האחרונה ומה איפה התקוותי ותו לא אכתוב לך על פרי ניסיונותה איפה על רשמי החיים פה זה אם תרצה תקראה במכתבי מארץ ישראל הנדפסים בית עונה אמריקה שלך בשיטיהם וביחוד בין שיטיהם לתאר אין בחוכי אבל זה אני אומר לך יש פה ציבור של אלפים אחדים יהודים מפוזרים ומפורדים שאין לתת לו יתרון ערך על ישוב שכזה במקום אחר אותו גטו עם כל התריבותיו בתלה דלדול, בלבול שפות פרמסות יהודיות עבודת זרים תליה בדעת הגוי מיעוט בתוך מרובים אימה מפני השכנים אמגרציה זרות זרות אני יודע מה היה פה לפני שלושים שנה אבל עכשיו למרות כל החשבונות של קילומטרים ומילימטרים מרובאים יש מקום רק לאמגרציה מכאן ולא לאמגרציה לכאן ואומנם הוספינה הוספינה מוציאה קוחות הלומים מפה ומביאה תיירים ומתפללים הארץ הקטנה הזאת רבבה האזובה אבל לפי ערכה היא כבר מיושבת כבר אולי מחכה היא הארץ קטנה זו לאנשי ההיא לילידיה שיהיו לאחרים אבל אינה מחכה כלל לאנשים נוספים בעלמה הארץ הקטנה הזאת אומנם חריבה, עניה הקולטורה של המגוחחת ילידה הפרעים למחיצה העומדים בראשה הלוקות בשריוני צבים אבל מדבר שומע מנה כך יערץ מה לנו ולא הצעקה עברים עלייך פלסטינה הצעקה נשמעת בכל הארצות כבר הולכת ומצלצלת לעתתה נשפח הארץ בלי טעם ואולי גם בלי התלהבות בכל הנעשה פה בעולם הציבור אבל ארץ זה נוקב ויורד על נקלה ואנחנו ירעים לכאורה מה כבר אנחנו יכולים לקלכל כאן ואף על פכן צועקים ואנחנו נותנים כסף ממליצים על המנו וירעים נפשיר עיקה מן החלום דיאספורים בעולם ואני בעצמי אין לי טוב מכל היהודים אך אלמלא היו יהודים בעולם אלמלא היה כדאי לדבר ואלמלא היה כולי נשמע הייתי צורק להם על ישליך הוא יהבם על חלום זה זהו חלום בלעות חלום שב בכל אופן אם יש עוד שרידי עם ואם יכולים להקים להם ניר במקומותיהם התחזגו ויקימו ותהת כומתם מכל מקום ובמכתב השני כשתבו הלום אל תבקשני במושבה אלא בעיר אני הולך היום ירושלים לבקש לי משרה אם לא אמצע הוכרח שוב לכתוב פיליטונים כי שאתה רואה דיאספורין הייתי שוב לבעל פשרה נראה שיותר מפשרה לא נשאר לי אחתה אולי אתה יכול בכל זאת להיקבד ולשבד במקומך להרציחה המושכת והיפה אתה כותב כך כך על יופייה כבר מטרעים מעט יותר מדי היופי יפה לתיירים אנגליים קלי ההתפעלות והארץ ותחלויה ניתנו ליושבים בה ולמן האמת צריך אני להעיר לך בגליל ולפה עדיין לא הייתי מישה מספרים פלאים שם ארץ חדשה ושמיים חדשים שם עיקרים עבריים אמיתיים שם עריסים עבריים מצוינים שם פועלים עבריים מופטיים ממש ערביים פלחים ערביים בתלבושותיהם ובתכונתם פלאים, פלאים מספרים להאמין איך יהיה אני ביהודה עומד בכלל אני רואה בך דוד בשינוי אתה לא הלאומי שואל במכתבך בפשטות גמורה ואם לא בפירוש מה זה בדבר העם העברי איכן מקום עוסוף האומנם כך ימחה מתחת השמים אבל דווקא אתה שופ קטר ראשון מחברת שלישית בספר מכן ומכן מעט יוסף חיים ברנר מכן ומכן מחברת שלישית קטע שיני This is a LibriVox recording All LibriVox recordings are in the public domain For more information or to volunteer please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner Jerusalem מכן ומכן מעט יוסף חיים ברנר מחברת שלישית קטעי רשמים ודוקומנטים אישיים קטע שיני מתוך חמישה לפני לכתי הלום הצטיירה ארץ ישראל בדמיוני משום מה כעיר אחת יהודים חופשים ומסביבה שדות הרבה ריקים ריקים המחקים לעוד האשים שיבואו ויעבדו לא ידעתי כתיבת הארץ תומר לא ידעתי אבל כמוך בשיחתך עם הוויחה זוכר אותה מה שסיפרת לי לא חפץתי לדעת אין זוהי התחנה, האחרונה אבל הנה אני עורד בחיפה צריך הייתי לרדת ביפו החיים שער וירדתי בחיפה בערב הראשון אני יוצא לתייל איזו שבילים צרים נפטלים ונאלחים אבל אמונה גדולה מחלחלת בי קיבלתי לארצי מן המושבה הקרובה באים שני פועלים עברים רוכבים על חמורים ומתפחות לבנות על רשיהם מתפחות חבושות באופן משונה מקומי ג'אנר רגע אחד נדמה לי זהו, עולם חדש עולם עד שאני עומד ושמח, התנפלא עלינו מאותם המשולים המהוסים חבורת שקצים ערביים בקלאסה המעשה הישנו שם יהוד העקה, עקה רבותי נצנצה בתוכי הרגשה המצה וגיעה הרגשה של איש הנמצה בארצו אלא שמעד הזכירו לי מלוואי שבתוך עיר שכולנו חרים ורובה נוצרים אנחנו ובכן שוב יש עוד מיני נוכרים בעולם שצריך לסבול מהם גם מאלה המזוהמים צריך לסבול ובכל זאת התמצתי ובכל זאת ניסיתי להשלוטת נפשי ובכל זאת התמצתי לראות מסתורים בקריסים הנפוחות של ילדי הגר האומללים השראיתי במושב הקטנה על הדרך מחי פעלי יפו אבל אוי אוי המושבה שהאחריה הצרפתית אי זה גועל נפש אי זה גועל נפש מושבה זו דיאספורין רכימאי קבצן שמינו מנובל שעושיבו אצל שולחן של נגיד והוא שואב מן הקערה בידיו המגועלות, המצוראות העבות פקידי המושבה הוא קציני החזירים מפותמים שאין כוח ברגליהם ללכת משומן לעשות אף צעד אחד אבל כשיחדלו לפותמם הרי אינם מוחשרים אף לשכב כך בלתנועה חיים ילידי הארץ הארומים והנשחתים הנירפים והנבזים הרוב במקום הזה מוחרים כל צורכי אוכל נפש אחד מהם קופץ ומספר לי פתאום בז'רגון יהודי רומייני על בהמה שנגנבע ושחבוי מה ואיניו המלאות טבל ותרחומה קורצות ומחייכות ועדיין אין אני חותה בספתי אינין אותן טיפלה ובורך למושב האחרת בא אני להחסניה עזובה ורפיון ידיים צריך לחבד את החדר צריך להחמיים וכל אחד מבני הבית מטיל את העבודה הבלטי נעימה על השני שלושה פועלים אחד חיגר אחד זקן חפויי ראש הם הלכו בבוקר לעבוד לאשר שלחום והתנפלו עליהם שני ערבים והיקום החיגר מספר איך ששני הנשרים השאירו הוא לבדו והוא לא יכול לברוח אחת הבנות שבשום אופן אינר רוצה לחבד את הבית ותוקד את המתתי להכייה ונבחדו מפני שני ערבים אני זקן והוא ילד מגמגם הזקן מה לעשות על הדרגש משני צידי הזקן שוכבים עוד שני פועלים צעירים, קודחים או מתחפשים לקודחים ואחד מספר לשני את עלילותיו השרסה והיא אותו מפקח במושבה הקרובה על הערביים אורזי תפוחי הזכב הוא האחד היה מקה שלושים מהם עד זובדם וגם באותה המושבה הקרובה הגדולה שבהיקה כביכול היכל את השלושים הייתי דיאספורין ידידי בהן אני גם עכשיו ממנה אני הולך היום ירושלים המושבה הירה יהודית לתאית משמרת ורק פריץ אינלה עיקר עבודת החיים עושים זרים וזרים אופן כאילו אחרת אי אפשר להיות יש גם מספר פועלים עברים אידיאליסטים אני הייתי אחד מהם איזו הונאה עצמית ואיזו קלימה עצמית אבל כולנו שזה לא כבר היכרים אותנו וראו בנו איבים בנפש איננו יכולים לשמש אלה ליראיה כי עבודה איתנית פשוטה טבעית משים חיים לא נלמד כבר ציצים מלאכותיים לא יעסו פירות קץ, נכנקו החיים התרשלות ובחילה שפוחות על הכל חיי הראי הזיות ופריחה בעביר תוכניות של מוחות מיוגעים גאהגויים של לבבות קרואים ותענות של פועלים בפי עליי בעצמי אין לי מה לכתוב לך עוד איך קיצד מה טעם הכל נעשה מאליו הכל נעשה כמו שהיה מוכרח להיעשות אני הייתי כבר מבטר על המעדר אורי רק יותר מדי ידי צבו ורגלי ניסיתי לעבוד יחף נפצעו מהקעה שלו במקומה אבל איני גם לקטוף אין יכול להרכיב אין יכול נוגע אני לראה בעילנות ומשחיתם מקלקל בגפנים אמנם על בל תשחית אינני עובר מן כך וכך הלא יעשו בהם אקירה בשנה הבאה או בעוד איזה שנים אבל לבי כואב אבל לא, לבי אינו כואב אני התפשרתי אני התפשרתי עם הכל אפילו עם היחס אליי מסביב אפילו הסתכלות עצמי עכשיו מצטמצם את כולה רק בהתבוננות אל החומרים המשונים המוטלים הלשוני כיבתי, חולה תמות דבריי, אם כי הגיליון עוד לא תם מה נשמע אצלכם באמריקה מה גזיירות הכניסה בפנים הבית בעולם הגדול על השולחן הארוך הונחו, סודרו וחיקו כבר כל גיליונות העיתונים בביבליותקה הלאומית שבירושלים הצעיר בעל הצורה הרצינה כלומר, אני הכותב אחת מאותן הצורות המצויות אצל התלושים פליטיירוסיה בגיטאות שמעבר לים ידע, אל נכון עם כאילו היה עוד מעולם פנימה שם היו כפי שהצטייר ברור במוחו של אותו צעיר שעמד מחוץ איתון איתון על מקלו ועל מכנאו היהודים, העומדים על המצפה בלשון קודש והתקוות והכוכבים העבריים בז'רגון שם התנוססו לתפערת האיזראליטן והיידי שפמיליין בלטר בדייץ' ושמוך להם, ועל גביהם ה-Jewish Chronicles וה-Jewish Worlds בשפת בריטניה הגדולה לחסרו כמובן גם הציוניים שברוסית ושמרוסיה והאיתונים ההספניאליים בני דלד עמודים קטנים ומוזרים נספח לכל אלה צריך היה לשער גם אותו איתון צרפת מכושתא או יותר נכון, האיתון הכושתאי בשפת צרפת שליבו היה טוב לעצמו, כלומר ליהודים המוציאים אותו לאור ובדפיצית הגון בקצרה היה על אותו שולחן הקרוב ובדי לערונות הרכבים המלאים ירושה גדולה של ספרים ישנים יקרי המציאות בפול פולדאורייטה כל האושר העברי הלאומי המודר מהרב וכל האיתונות הלאומית המקורית והלאהזית העוסקת בפובלמה העברית הצעיר בעל הצורה הרצינה גיחי חמרה כן כן חשב נעשבו שם על אותו השולחן שולחן הקריאה כל הנקרולוגים על גדולי וחכמי ישראל כל הידיעות וכל המאמרים עלודות פרשת השבוע ודרשות המטיפים בבתי כנסיות של רפורמגמורה ושל רפורמה למחיצה ועלודות חתונותיהם והמרד דתם של אשירי היהודים בערי המער של צירי היהודים בערי המזרח והעלודות האנטישם יותר רע והאמגרציה המרא ויתר הפורענויות היתונים המקומיים מדברים בוודאי גם עלודות החוק חדש שלקחת היהודים לצבא התורכים מוכיחים בספר רפא את החובה הקדושה למעלה את החוב הקשה מבקים את גורל בחורי הישיבה הרקים שיצטרכו להיקרה מעל תורתם והם אינם יודעים מילה ערבית ובן חופשי אותו יודלין העוזר הראשי של המחרישה היפועית אם כי רק נתקבל פה הגיליון הראשון שיצא שילשום לאור ודהי כבר מהפך עולמות איתו ירעד לזכר השאלה הבוערת הראויה לצומת לב בחולי וחולי במילה אחת הכל היה מוכן לקריאה שם בפנים עולם, מבחוץ היה חדר המקרא סגור עדיין סגור היה החדר צריך היה לשער מפני איזו סיבה קלה, מצויה, תדירית שגם אינה שייך את כלל להעניין היקר הוא שלהת המנעולה מתפך היה על הדלת מבפנים השומר הקושי השחור עם שינה ולבנות שנדגלה לבסוף לא נראה עוד אז בביאה וקוראי השבתת מדהים שהלכו אחד אחד הלוך והתרבות צרו על הבית מבחוץ ועל קורחם היה יום שבת בסוף חודש תמוז עם הוול חום קשה מנסו דה מתקרי חמסין ועם הפתרה עצובה מקררת אחת מאותן הפתרות של שבתות בין המצרים באוזניים צלצלו המרחת תפחה והמאפך פשטה של מקל השקד והסיר הנפוח אשר פניו מפני צפונה ממקום תפתח הרעה השתיים אלים ארותכים וחובעי הזנבות איכמים שעל ראש העבריכים הירושלמים באי הכוח הצעירים של היהדות הזכינה הגזיעו והרטיבו את הפעות המסולסלות והמתבדרות בעביר כי זנבי הלטאות הרשים של אותם העבריכים היו גלוחים כאילו להדגיש ולהטעים את ספי החפאות הנעות להעבריכים באבנתיהם ובגדי הצבעוני השבתיים שלהם אותן הבגדים של משי ושל אטלס כחול ומגוון בפסים בהירים מזרחיים, טליטיים שוטטו והתרוטצו ברחובות השוממים בפסיעה בהולה מדודה של ראוע עולם, באותו מקום אצל הבליותקה הלאומית בלב ירושלים החדשה לא היו אליה העבריכים בני החוצות הפנימיים הישנים מצויים ביותר פליטי ישיבה האחדים אמנם היה דרכם להתראות מדי שבת בשבתו בקהל הקורה אבל גם אלה עוד לא היו השעה הייתה מוקדמה בין 11 ל-12 בעת שרוב מניינה ובניינה של העיר עוסק באתקינו סעודתא או ביה, ריבון, עולם ועל מיה ראשון לגישה היה אותו צעיר לא צעיר בעל הפנים הרציניים וראשון לשיחה יהודי גוץ כבין חמישים ומעלה בעל פנים נוחים גליציים הצעיר עלה התחילה ביצעדים מהירים והצבנים כולו שואף לקרוא שואף למוץ עשיס העיתונים כמעט שלושה חודשים רצופים לא ראה גיליון עיתון בעיניו אכביר אותו כי הבית סגור ומסוגר לא הפריע את הדממה שהייתה שרויה עדבועו אצל הביבליוטקה כי אם ניצב בשתיקה ובמצב של המתנה סמוך אל קוטל הבניין לא כן חברו הבא בשנים הרח שעלה אחריו ביצעדים מרושלים מלאים עונג שבת וניגש ישר אל שלבי הבית הצוננים בצל ראשית כל פשט מיעד, זה היהודי הגוץ והרח, את המונרק השלו ופרס אותה תחתר ויחדי להגן בעל עצמו מפני הצינה וקושי האבנים וישב ישיבה שחצי השחיבה קצימו קודם מתחת לראשו את ידב שהיו כמוהו נקיות ורקות לכאורה הייתה ישיבתו שחיבתו הנוכה של הזקן המלא הלומים כעמידתו הקשה של הצעיר הבלתי צעיר מנבעש שתיקה עוד מממה ואולי גם תרבמה אבל קצה שפתו העליונה המופשל כמעה של הראשון העיד כי על כל פנים מוכן הוא לדיבור בכל רגע אם כי מצד אחר אינו להות אחר זה ביותר חזות פרצופו של הגליצאי הוכיחה בו גם כן כי בעל מלכה הוא כן, בעל מלכה ולא חנבני חשב חברו הצעיר הניצב אבל הידיים מעידו כי אותה המלכה היא מסוג ומנות נקייה וקלה סופר סתם? לא, סופר סתם לא יבוא אחר סעודת השבת ובכלל, כאן פשטות יותר מדי חוסר כל ריח של עוסק במילי דשמיה ברם, האיש לא נתן מקום להתגדר בהשרות יותרות בנוגע לדידי ולא יחמיץ מלברר את כל פרשת עצמותו ומלכת ידו והכל כמו באגב אורחה ובכלו הנוח והפושרו כל הסנדלרים פתחו ואמר באמת, אני שואן שואן עשרים שנה ושאון אין לי כמה עכשיו השעה בערך הפיבליותקר צריכה להיפתח באחת עשרה כלום אין עכשיו אחת עשרה עוד אה, אבל מה אכפת לי פה נעים לשבת, מחייה ילמלא היו כל הימים שבת באמת לא היו צריכים לעמול יומם ולילה כלומר, לדוג למזונות לפרט כשפרנסה אין בין כך ובנחך חכה באמת, מצריך בירושלים לשאונים? ירושלים אינה יואנסבורג גם בלונדון יש ביבליותק הגדולה של הלורד רודשילד אני הייתי שם פעמיים הייתי בלונדון בנושאי לאפריקה דרומית ובנושאי מאפריקה מיואנסבורג שמונה שנים הייתי ביואנסבורג איר שאפשר להסתכל בה ואתה לא היית שם מעולם אתה בוודאי מרוסיה מאיזו איר ואם אגיד, אתה יודע חה, אבל מה אכפת בוודאי ברחת מן הצבא עוד לפני כמה שנים נגרף הצעיר בשיחה מפני המלחמה מלחמת רוס ויפן בוודאי שמעת שאלה היא שמח השואן העליז מפי הנראה היה כלום מסוגל רק לשמחה לעליזות ולקורה תוח אתה רעומת, לא ידע הוא דיבר על הביבליוטקה שאינה נפתחת בעיטה אך בלי התמרמירות הוא דיבר על מיעוט השחר בלונדון בנוגי הלישיונים גם לונדון אינה יואנסבורג אך בליצר הוא דיבר על מלחמת רוסיה ויפוניה על גדולת היפונים פנם וסיעוזם על האזרה הגדולה שמלוחת אנגליה בעצמה עזרה להם בכלי זין כמו שקרה בעיתונים אך בלי התעוררות מיוחדה רק בהגיעו למפלת יוון מפלה כזו מפלה כזו בצבצה כמו למרות טבעו ורצונו שמחת יהודי על מפלת הצוררים שמחה לעיד הצעיר נשאר ברצינותו בתחילה אומנם סיגל קצת בכוונה את מבטאיו לרוח איש סיכו ובשעה שהזכיר על המלחמה שלחמו הרוס והיפן איש ברעה הוא הזכיר גם הוא בתון של אסיאת נחת רוח לשיני על הודות האזור איית נקמה עולם כששבו אל הפוליטיקה הפנימית אל שאלת פתיחת בית הספרים בשעה הקבועה אתיל הוא כבר מתוכו אמרות שקולות בנות מספר מילים שדווקא לא היו כלל לרוח השיחה בית נאמן מדרש הברבנל גינזה יוסף בבליוטק הגנוזה איש סיכו השואן לא הבין אותו את הבחור הרוסי היא בית עליו בטימהון אבל גם באונג גמור והבחור הרוסי כמו הכניס עצמו עוד יותר לתוך הכריש בחובד ראש נורא ורק מרגע לרגע היה פולט אותן האמרות שאין קשר ביניהן האמרות לא היה דברי טרעומת הן לא בכל אופן אין דרך אחרת הן הוא בכל אופן יעמוד פה הן לא בכל אופן טוב פה מאשר בכל מקום הן בשבילו בכל אופן הכל כאן רק כאן ולפיכך, לפיכך הו אין מליטון ולתבוע ברם אין לטענות ותביעות אין מקום לדרישה וחקירה אולי יש מה קצה חזון בינתיים והעולם הלך ונתרבה כל אחד ואחד מהאסף סוף ההולך ונאסף שהיה בעל חי הולך על שתיים כחברו ניגש אף על פיכן בטיל בו שתו המיוחדו לא לבדו בתוכנית הליכה ובטנועות דיבור מיוחדות לא נו מהי מהי הפעולה שתהיה לך מה יוסיפון דיבר בתנועות יד זריזות בחור ישיבה גבוהה אל חברו הקטן ממנו בקומה אבל קשיש כפי אני ראה בשנים אבל זה האחרון ישב מיד בהקשנות על זיז שיצא מן הקוטל כאומר פה עשב כאיביתיה אני רוצה דווקה לקרוא את היוסיפון והיא מה כרגע נתפל אליהם עוד בחור חבר אחד בעל פנים ארומים ואופני דיבור של כותב בקוילל שהתחיל מספר לראשונה על השיחסוך הגדול שהיה אתמול בצהוריים בערב שבת בין השכנים של קוילל ורשה שהגיע שלא כדי חטבע לידי מהלומות קרו לשוטרים והמקה התחבא ובתוך כדי דיבור עבר המספר והסביר לחבריו על עניין תורה לשמה ושלא לשמה ובדבר קריאה תתונים בשבת בפרעסיה עד שהספרדי שניגש אליהם והקשיב מצא שכל דבריו חשוב הרבה או שהמתפקר האומר לקרוא את היוסיפון ביקש גם הוא לענות דבר מה מהר זה הספרדי לשסאו בדברים למור מכילה אדון במלילת אצבע בין כבודו ונקלל מכילה, כבודו כשנעשה הישן, נעשה חדש וכל פניו השחרחרים הצהובים של הספרדי נהרו מהמצאתו הגדולה הזאת שלא הייתה מובנה כל סורכה להמתפקל עד שבה בא על הפנים הארומים והסביר את דברי יחחם יש אפרש, כלומר יש הבדל בין בחור היישיבה הקטן הזה אולי יפון ובין אחרים בן הכלל בנוהג שבעולם אדם כל משהו גדול הראו נעשה יותר ירשמיים והלע מכיוון שהגדיל התחיל להפך מהלך בדרך החדשים כשנעשה הישן, נעשה חדש הקצד סוף קטש שני מחברת שלישית בספר מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מכאן ומכאן מחברת שלישית קטה שלישי זה ספר לבריווקס כל ספר לבריווקס הם בקרות פרקי כדי להגיד לבקשה לבריווקס לרד בי אומדי לרנר ישר מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מחברת שלישית קטה רשמים ודוקומנטים אישיים קטה שלישי מתוך חמישה אבל תיובתה פשוטה זו של החכם כנראה עדיין לא סיפקה אותו את הלמדנה השכנזי והוא כותב הכוילל הסכיל להסתער למתפקר בגירה דילי הוא בעצמו קרה בהחווצלת שהחוקר דרווין לימח שמו אומר שהכל מתקדם שהכל הולך לפרוגרסיה אדם הראשון נולד מקוף ואם כן אם אביב שלה מתפקר הוא שוחט הלועליו על בנו לשמוע בכל אחד מהנשב רמז לדרוין ולהיות לרב מדרגה יותר חשובה ולא להימשך אחרי דברים של מה בכך פשיטה פשטיל הזה יגיד גם להביב הוא רוצה לשמוע מה יומר השוחט עובודק על זה אנו לא יש בשר גטנים אך לא יש כוח בבשר יש כוח בעצם דיבר בטוח כך עוד אחד מהנשפים על טבעם של התאמנים השומע צעיר כבין 30 בא על זקן גלוח ממלא בצידי הלחייים הוא מרובה מתחת מתחת לסנתר היה כפי שאפשר היה ללמוד מאי אלו מהערותיו מאיזו פרובינציה גרמנית וועצמו לא ידע כצד נדגלגי לכאן והמדבר, יהודים איתי מן מן העולים האחרונים שהיה כבר מעורב בין השקנזים ולבוש קצת כאירופי בעיניו של זה קראת את העורמה מטובל בההקרה שהוא יוצא מן הכלל מפותח לא כמו בני קהילתו הגטנים ועל רגליו נעליים עם סולים מלכתו כפי שהודיע לאיש שיחו היא מנגר גדין כלומר, מנקר ולמרות שהוא הבין והודיע קיבל דברו טוב לשון הגודש לא נמנה מהשמיע לו על תולדות חיה והשקפת עולמו בפרט ועל בני גהילתו שבה הוא משנה והם קטנים אך יש כאורך בעצם עצם טוב מבשר אך לב רך ויש פחד ונשים, נשים, גמגם את המילה העברית בא על הזקן הגלוח את האמני המפותח ובגללו גם בזה ואני, יעגוב הבינו היו שנשים שתיים שנשים שתיים, שפחות שתיים מה שלמה? במשכנות יש אחד יסחק, אסלו שנשים ארבע שתיים טובות שתיים לא טובות זגנות כאשר להן מחלוגת הוא יודע מי גורם ומקה את הזגנות מה, ואתה, אתה לא הבין הכל אבל התעניין היהודי הצעיר ממערה ורופא נתגלה, שהתאמני אינו נשויוד אבל ערוסו הוא בין יודזיין והיא בת יוד אלף עוד אחד שנה כדת משה וישראל המשנה אומרת בגרה ביתך שחרר אבדך בתן לה למען לא טבולי די אבון גם בירושלים יש בתי עברה עשרים בוודאי פלגשים ביתה השומע ברצינות מרובה מיוחדה כן, לא הבין עלה זהו אשה הוא אומר איפה שיש חתונות לא יש עברה אסלם התימנים יש חתנים קלות ארבע שנים גתנים נותנים ממון עושים גניין שהתעניין ביותר בחיי יהודי המזרח נשאר סבר עצון מאוד מהידיעות החדשות ורבות הערך אשר רחש בשעה אחת השמש סביבה במעגלה גדי קטנה לקויית צלעות ומרותת שיער השקיפה בשער הקטן העולה מרשות הרבים ועמדה מאותו השער צף ועלם יד ביצעדים רעניים יהודי שמן קל ולבוש הדר במטב שנותיו שאינב לא היו נראות מחמת המשקפה עם הכחולים סוחרה מתנה העבק הירושלמי ומנהפתח הפתוח לצד בטי אחווה שבשכנותם גם חצרות קוי ללברשה התגלגל עובה עברך כבין 35 בחלט לבן מטולה והרוח עד כפות רגליו סומה בעינו האחת ופצוע מצח פצע אחד מוגלד שאת מעול זעבדם בוודאי היה גם מימין לשורת השערות המאוגלה שחילקה באמצע את סמטרו לשני עברים שתי ממלכות רגזניות ורועדות לעברך הזה כפי שנתגלם יד היה גם הרגל לגנוח מתוך בית בליאתו באיזו מין כעשני, שהיה מלווה את כל דבריו כאילו נתכוון הגונח למלות בו את חוסר העביר בשביל נשימת איש שכם אותו העברך הירושל מיישב ישר על העפר גרש זבוב מזמזם אחד מעליו לחד בחטיפה שגורה וחרוצה את השני גנח ואמר סדרים נעים, סדרי ירושלים מעשי ארץ ישראל עסקים, צועקים החלוקה, החלוקה חמאס ושוד בקויללים גזלות וגנבות בחלוקה וכאן הרי לפניכם כבר עניין של הציונים מילה, החלוקה נהוג אצלה בית אחד לך קבל מנהיפה שני בתים לך חלוקים חלוקה שלושה בתים לך קבל עוד יותר ויותר חלוקה לאופות, ליאן והעניים אין להם כלום לאכינו אין כלום בעד יודבט גרוש היה לי אתמול עסק שלם מילה, כל הגביים חזקה להם שהם גנבים בני גנבים אבל כאן בית ספרים ששעתו להיפתח באחת עשרה והרי כבר אחר 12 והבית סגור אינים מדבר כבר על יתר העבלות וייסדרים שמי ימני אותם על זה אני עובר בשתיקה ענייני ירושלים וסדרי ירושלים בני אדם מדירים עצמה משינה בשבת באים להיין מעט ביתון והבית סגור ההברך היה סמל כולו צעקת הצדק ראו בחוש שהוא לא יסף לדבר כרגע רק מרוב כאב הוא זכר שוב יום אתמול בכל שבר הלב שבו נו יומרו נאחרים אם הוא חייב לבין ההלמנה נושא חלב יודבט גרוש נו וכן פכן צריך להקותו ולפוצאו כאשר עשה לו פלוני הרשה פכן צריך להעלות עליו חמט כל יושבי השכונה ולא יודע אלא כשהלך הוא המוקה וקרה לשותר התחבא פלוני בבית שכן אחד ולא יצא ועד היום לא נעודו לשותר היא כבותה שער אוריות נעשות בירושלים נו והעבודת הצבא אין זאת שער אוריה קרוב לכך שיקחו לצבא גם את בחורי הישיבה אלה הילדים שאין בהם אתום שאינם יודעים אף מילה הגואית ולמות שם מרעב את היהודי יהיה אפשר להסביר רצון לעולם קרה בלגלוק של הרחבת הדעת באה למשקפיים הכחולים ברוסיה הכניסו פרויקט לדומה הממלכתית שלא יקחו יהודים לצבא מפני שהם מביאים רק נזק ואוררו היהודים ויצעקו על פני כל רוסיה גזרה חדשה גזרה רעה מהו חשם יצא החוק שיקבלו והיישוב לא טוב שוב תענות ומענות על הגזרה הרחמנה לצלן בארגנטינה יודע אני הייתי שם לא שנה אחת רצו מאוד יושבי מוריציה משברה כזו ישם מוריציה ובכן רצו יושבי מוריציה להיעשות אזרחים ולקבל עליהם את הנטורליזציה זה היה בשעתי עמדו עלינו פקידי על ידי האדמיניסטרציה ואימו תוכרחו יהודים לעבוד בצבא הנועם שם את קפות ידיו בחיסי מכנסיו שהלידי זה הובלטה כרסו המכובדה הקלה ויבט לצדדין כאומר מה אני אינו יודע ויכן לא הייתי ענוכי ואומנם היו היו כל תנועותיו הזריזות של האיש הזה תנועות של בעל ניסיון של מי שהיה בערים ומדינות רבות ניקיון ופיקחות היו אפילו בזכנו המחודד הגזוז והמכופף שסימני סבא כמעט שכבר מזרקו בו הוא היה מלא נחת בהקרה וגנדרנות טעבנית הוא ראה הרגיש ויקיר את כל המבטים כיצד הם נטויים אליו רק אליו חליפות הוציא את ידיו כן איזה דבר בתלבושתו פעם הוציא את ימינו החליקת שרשרת שעונו ושאל כמה שעה עכשיו כבנתו השעה האירופית פרנג' שעונו הוא מתלך על פני האופן הערבי ומיד החזיר את ימינו זו לחיסו הוציא את שמולו תיכנת רבידו שאיזו זכוכית מרגלית התנוססה בו ברם גם בעליית אינגו של זה נתחב סוף סוף קוץ השואן הזכן קר הרוח ונעדר עדייקנות גילה בדברה ואיזה פנים שלא קהלכה ועוד עוסיף מה יש לדבר? ודי עבודת הצבא היא עשון ומיד התחיל לספר כיצד היהודים עומדים לצבא בגליציה אדוני הוא אנטי מיליטריסט פנה אל השואן בהברתו האשכנזית הצעיר ממערב אירופה בכלל הצעיר הזה הגבוה ועדק מבטאיו היו מדודים וקצרים והתערבו בשיחה היה מוציא כל מילה ועל הכל בחשיבות מרובה, יותרה שהלידי זה היה כולו נעשה כמפחיד את הציבור מה לי אנטי גיחה שואר בטוב לב איני אנטי כשצריך לעבוד צריך אבל אם אפשר להשתמד הדרובה טוב מאוד דעתו של היהודי הצעיר מהפרובינציה הגרמנית לא הייתה כך לגמרי ולגמרי לא כך ובשום אופן לא יכול להשלים עם השקפה הנחית כזו זהו חוסר כל דיסציפלינה בהשקפת עולמו של האדם בהוכחותיו האזרחיות לפי דעתו לפי דעתו והוכחתו הפנימית דווקא עכשיו נתבצר מקום ליהודים להרות את עצמם ישמעונה בכלו ודירשונה ממנו באורים והוכחות הוא נכון לענותם אחד אחד הוא חוזר על דבריו עכשיו נתגלו בשביל היהודים אפשרויות פוליטיות חדשות שהיכנסו לצבא האוטומני על היהודים להשתמש משעת הכושר כאן לא רוסיה נפה לתוך פסוקיו של היהודי השכנזי העברך הירושלמי פה אתם מדברים בני אדם מה אתם מדברים שם היהודים אתם מה אתם מדברים שם המשמעים אתם לעוזניכם מה שאתם מדברים פלוני אומר החוק חדש האם יודעים אתם שזה יותר משנה ובשערי אין כל שינויים לטובה אין כל שינויים הפכחות השערה רק התחילו לקבל עוד יותר בקשיש כאן לא רוסיה בוודאי ברוסיה טוב לעבוד מגדים חדשים אוכל טוב, מאכל קשר אבל פה יודעים אתם מה פה העברך יתרומה מעלה ארץ מצמצ בעינו העברת משעת אמירת פה בגאהבה של הרי אני יליד המקום חתף בחפו זבובים מעל גבוה אף שהפעם לא היו כל זבובים בקרבתו ויהי כמסתיר סוד נורא הרוח של הכהל נתעורר אף קירוב הנעשפים ידעו מעצמם אלמה מתכוון העברך ביומב הנער הספרדים התלמידי העליינס שהתחפש לעיני הגדולים כי גם הוא בא ללמוד איתון יכול להתיישב על השלבים ומולל בעצבי אותיו מחרוזת על מוגים אחד מהרגלה הערבים חדל משמוע את המעשייה הערוקה שסיפר לו הצעיר התיימני בז'רגון ערבי על אישת תיימני תחת אחת זגנה מארבעה נשי יסחק שהלכה לבער ומשכו השיידין ורוכין והיבית בסקרנות צחוק אל הדובר העברך השוען הזה כן ניענה בראשו והאינטליגט מהפרובינציה הגרמנית ניענה ואמרה דום הייתן כן כן, לאגע עברך הירושלמי בחורי אף שהגיע עד לחריקת שיניים כמה זה גרופו כבשעת חתיפת זבובים וניענה בראשו כלפי פליטי האישיבה האחדים שעמדו כאן ואפשר היה לחושבם למעיועדים לאותו דבר נורא את איזו שערי שמי בלדיה ביטל בא למשקפה המקחולים את כל חלומותיו לראש העברך קצת מתוך קנאה בהעניין שהעורר הלז בין הקהל וקצת לשם סקרנות לשמוע לבסוף דברים ברורים ברוסיה לא התאפק לאחרונה העברך וירק את התרגזותו ברוסיה בכל אופן יש לחייל היהודים מקום ללון אבל כאן, כאן מה הפלש שבורכים גם אני הייתי בורח אבל דבר דבריך הפעם גערו בו מכל עבר מה יש לדבר השפילה עברך את כולו וכי איןכם יודעים אני הייתי כבר מוחל על הכל חילול שבת, מה לעשות הרמנה דמלכה אך מה התואלת מה, נו, דבר הוכשרוב הציבור נתייאש כבר משמוע סוף דבר והבואו לעניין החכם בשי שהוא צריך לדוג שהוא צריך להשפיע והספרדי שהיה ממשפחם יוחסת התחיל להענח כיירי שמאים לדבר על ימות המשיח וביעת המשיח וגם לספר בינתיים מה שקרה לו היום בבית החכם קרובו כשהיה החכם בשעת התפילה בא יהודי זכן והמרשחלם שאם יגידו על המדבב פעמים תהילים ביודבט ימים יבוא המשיח רק אז נמלך העברך הפסיק את הספרדי ואמר כאן העבודה קלה כל היום אתה חופשי הולך בטל אין עול אבל בלילה היכן תלון אה, עם ערבים תלון עם הערבים ה, היודי אתה מה יעשו לך הערבים גויים עושים גסות עזר ודובר הנער הספרדי נו, הרי לך יצא העברך ממצרו ובכדי לי נצל ממבוחת סוד התאיבה אשר גילה התחיל לדפוק בכל כוחו בדלת בית הספרים הנעולה היה עיניים היה כאור, היה גועל נפש אני הייתי מרא לו קרה אחד מן הכהל לך והריע את כוכחה אם בין חיל אתה מנהלי בית הספרים רעם העברך הוא היה מרא לו מה מה הייתה עושה לו, דוקרו מי, יהודי ידקור, הייתה ערבי לא ידקור הוא רקק על הכרקה בפני כל הכהל מלא מחא את תורוקו ברגלו מעל המשקפיים הכחולים העיף עליו בגלל זה מבט של רוגזה ואף על פיכן לא פגע הרחבת דעתו של האחרון אבל אין דבר אנחנו עוד נינקום בכל אגועים אם ירצה השם הוסיף ללגלג כשהלכו הם על הגשר של ברזל ואנחנו על השל ראש תפו על השלניה רציתי לומר יודעים אתם רבותיי מדוע אם יפלו המיימה ואנחנו לא הם כל גשר של ברזל מהר העברך הירושל מלהשיב את כבודו שגילוי הסוד המכואר הימנו לרגעים אחדים על ידי נענוע של לימוד גמרה וניגון של חריפות אם כתוכם דבריו היה כנהוק בשיחות שבציבור מענה שלא מעניין השאלה מפני שהברזל יחייהם איסב חי על החרב ועל המחרשה להבליג הצעיר בעל הפנים הרצינים על ההערה שהתפרזה מתוכו והכמתים החדשים שפשולי לחייו רעדו גם זה ברזל ניצח עברך הירושלמי ולכן ילחו על ברזל לא כן אנחנו ידבר חבורי המשיך בתנועה חסודה וחימד בלי כל צביעות שכל חיינו הם הספרי התורה הקדושה לנו יאי גשר של ניאר הרסיס שניתז קודם בשעת רגיקתו ונפל על קצה שורת השארות המאוגלה שבסנתרו המחוצץ ברוך בו לשני סנתרים עדיין התנוצץ קטל אבל מדוע יפלו הם ואנו לא עמד בעל המשקפיים על שלו זה בכו וזה בכו מתי מעט מהמסובם והעומדים עברו שוב שלא במתכוון גם לעניינים אחרים כותב הכויל על החיבר בעל הפנים הארומים נותן לזוגתו רק 30 גרוש לשבוע לכל ימות השבוע ודורש שתהשבת כיד המלך דגים ובסר וכל המתמים היתכם והספרדי מן המשפחה המיוחסת השתמש בשעת הקושר ומיהר לספר את השר התחיל מקודם ובכן כשהיה היום אצל הרב החכם קרובו בשעת התפילה כזה לזכנר הוא בחלום שאם יגידו 36 פעמים תהילים משני מסר ימים יבוא משיח משיח צדכנו איש טוב כמה פעמים? שלוש פעמים ביום הוא הספרדי העץ לשלם למניין אחד חצי מג'ידי על יום שיומר כל היום תהילים יבוא משיח הכי נהנית מלאה אונת הציפייה והשואל על עודות נפילת הגויים פרק בעצמו את החידה הגויים יהיו ככל כך אבים וחזקים עד שגם הברזל לא יחלקל את קובד מסעם ואכן הוא בני ישראל יהיו כל כך כחושים רזים אבירים עד שגם גשרניה יספיק להם החידוד לקחת לב כל הכהל הישן והבה מחדש יצא האיש לדרך הרחבה של השיחה ונתקבל בלי מניין קולות קודם לראש המדברים והועיל וניכושי העברך בדלת לא העילו וחדר המקרא היה עדיין סגור ומסוגר ניתנה האפשרות לרחב הדעת המוסכם להרחיב את הדיבור בנוגע לנבועתו חידודו שבאימות המשיח יהיו כל כך רזים וכחושים למה? פשוט? איש יוכל ויחלה בסר אהו יתר על כן אל מלא היה הוא המדבר כיסר והיה רוצה לעשות קץ לשאלת היהודים היה הוא נותן להם ארץ שיוכלו להיכנס כולם לתוכה והיו קלים שם מעליהם מכינאה ומסינאה כמעלה חמוד יהודי העובד אצל בעל בעית סונה הוא לא סינת מבט סינ אדם והרי הוא נכון להתביאו בעל ביתו בכל רגע בחפמיים וברוסיה קיובי הוא בקיוב גר כמה שנים עבדו אצלו פה עלים נוכרים בית מלאכה להתפירה הכזיק שמה וגלו הללו את עוזנה אבל דבר הפוגרום הממשמש ובה שני חודשים קודם היו יהודים נועגים כך ואז לקח הכל בכל מחר בפחות מחצי חינם כל מה שאפשר היה למכור הפקיר כלל מה שלא היה אפשר ואבר לארגנטינה קרובים היו לו שם לא, שיבוא הקצפ והיקח ממנו כל השיר החש בזה את הפה זה לא אבל גם בארגנטינה יהודים אדוד היקה קפציה יחילתו היבטחות עד שקצת נפשו יהיה שם ממונים יפים הנה, סיפר העברך הזה על עלילות הערביים בין זכר לזכר ושם לא באת ישראל אחת שבבוי נוסאי רסיק או בנם של אותם הממונים היפים העיקרים תלויים בהם כמובן צריך לטובתם והראיאלה עושים בבתיהם של אלה ותוך שלו אבל גם העיקרים יהודים תמיד בכי, תמיד תלונה תמיד אי הסתפקות כולם רוצים העירה כולם מזכירים את נחלותיהם לעינם יהודים בהזדמנות הראשונה למכור אין להם רשות על פי הקונטרקט כולם שולחים את בניהם לעיר או לחוץ לארץ ממש כמו פה בארץ ישראל שלנו והבנות נשארות צהר בעלי חיים סוף קטע שלישי מחברת שלישית בספר מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מכאן ומכאן מחברת שלישית קטע רביעי This is a LibriVox recording All LibriVox recordings are in the public domain For more information or to volunteer please visit LibriVox.org Read by Read by Omri Lerna Jerusalem מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מחברת שלישית קטעי רשמים ודוקומנטים אישיים קטע רביעי מתוך חמישה אומרים שבארגנטין ההדווקא יש עיקרים טובים העיר אחד מן הקהל אומרים ביטל הקיובי ובארגנטין כשכאן בארץ ישראל יש עיקרים טובים אם אתם רוצים יש אחד או שניים במושבה אבל מי עושה את כל המלאכה יהודינו? נו, בכלכם צריך אני להעריך במעשיות יתרות אסור לומר שההאנטיסמית המצודקים אבל אנו בי אם ראיתם ממכם יהודי שירצה להישאר עובד בלי כל ספקולציות ואין כל פלא אם יש ראש, ליהודי יש מוח בואו נעור הוא הגוי מכיוון שיש לו למחיית יום אחד ואין צריך לומר אם יש לו גם לחוס מלאה הרי הוא כבר מאושר ומה ששייך לעבודת הגוי הרי אין מה לדבר הגויים, כל מתות משונות טבונה להם יודעים לעבוד לא כן היהודי הוא אינו מוצא הוא בעולם מלא תמיד הוא אוהב לדאוג לתחליט טובה לבקש איזה דבר אחר לנוד ולנוע כצועני הו, הוא הקיובי יודע את היהודי אתם יודעים מסכי היהודים בארגנטינה? רשים אחדים הוא שפלו עופרת כבדה הוא תלם מעל רק על פני השואן הבבלים המקומתים אף צל של גיחוך בלתי מובן גיחוך של פיקפוק מצד אחד ושל פשרה עם הדבר אמת הוא מצד שני גיחוך זה כאילו התחצף לומר מה שליבה לפעומה לא גלי אותו עסק ואפילו אם כך אם זה מתקיים ודאי שגם זה צריך יש רווקים שהדבר נחוץ להם ומהי הארץ כשהילה עצמה נחפז הזקן בכל זאת להציג שאלה ארגנטינה? ענה החיית הקיובי בקצת התרשלות מאוסע לא פחות פראית מזוה הארץ ומה שאמת אמת פה לכל הפחות גרים ביחד יחדיו בעוד ששם הבתים במושבות רחוקים אלה מאלה תק פרסה לא רואים נפש חיה התאון שלו היה שמח לגמרי ולא נודע אם על השר יקה לא קימה הוותחתה והוא ניצל מארץ פראית שכזו או בכלל על מהלך העולם הזה שנותן מקום לדבר עליו בהרחבת הדעת אבל מה הטועלת לא נשתתק הדובר ויוסף בכל אחר אנשים באים הנה יותר מדי אני ביום הראשון לבואי הנה ראיתי כאן לא תתאשר מפד לריות מהערבי לא תסתקר לא יקה להסתקר ממך מאשר לך על ידו הערבי אינו נופל מהיהודי בזה מה אני מדבר הוא עוד עולה עליו גם הערבי אוהב להסתקר מאחרים כאן ערב ערור העיר התימני ונתן חיזוק לדובר הוא ככל התימנים והספרדים שיש להם עסק עם בעי רוסיה ידה ג'רגון שם בשם עד טוב לא יש כל עבודה בטע נותנים לך מלא חופניים מספיק אוכל לשלוש הימים כאן ערב ערור אמת וקיים מסכים גם הספרדי שישב על העסף המעט והקלוש אשר מעבר לנטיבה ושבשעה שיזכיר הכיובי שבאים הנה יותר מדי עבר מרחוק צל של הסכמה על פניו ופתאום נפנה בידו על הגדי הכחושה והבודדה בלי רואה שירהיב הסוף סוף עוז בנפשה לקרב אליו וללחוך פעם ואחר נהנח לא יש מראה בעבונות וישמעה אל כעודנו מתייחס ואינו רוצה בנו לך ירושל מי אחרי שתיקה של כהרף עין ניאר אדום הוא נותן לנו האושר שאנו יכולים למצוא פה הפרנסות הגדול הקהל העזין נדמה היה שהתעניינותו בנידון רבה מאוד ואפילו אילו היו פותחים ברגע זה עשר דלתות לא היו המסוכחים עוזבים את מקומם ולא היו מפסידים את השיחה ובאיקר העיקרים אפילו השואן הגליצאי הרח והמטון עשה את מתאימותו לדבר שבשיטה שצריך להגן עליו בכל הוא בהנה בשביל האדמה לא בשביל האנשים לא בשביל הפוליטיק משפחתו לא גדולה ושם אמרו שבשבילו האוויר טוב פה במהוד מאוד אובה למה כל הטררם משוגעים הייזו חתיכת בדרושה להם לבן תחלת, דגל לא צריך להתערב גם ברוסיה בשעת המעומה לא היו היהודים צריכים להתערב בחשי, בחשי הכל צריך להיעשות בחשי כמה אנו צריכים להסתכל גולדן בכל מקום שאפשר ודאי פרס מילה אחריו לירושלמי בקריאת שם המתבה המקומית ובטוח כך הישים את יקה בארגנטינה ואת הברון בארץ ישראל שהתחילו לקפוץ יעד מגמרי ואוכיח בנוגע למה שהזקן אומר לא בשביל האנשים כי הכל הם האנשים הכל בני אדם בני אדם הם פראים בלימוסר ואין אלוהים בלבבם על מה הכוחו ואני אינני דווקא ציוני איך זיק חיית הקיובי במעמדו בכל מעמצי כוחותיו מניסה לשם זה כל הניסיונות שבעולם לרבות גם את הציוניות מדווקא ציוניים דגל אם אתם רוצים כי דעתי היא דעתי סטוק חרקה הדלת קושי נגלו נפתח סוף סוף חדר המקרא ומקום השיחה נתרוקן כהרב עין הכל התנודדו וכמו החיית הציוני נכנס אחרי האינטיליגנט בעל הזקן הגלוח ממהלה והמרובה מתחת חלקך היה בלבול ודחק השואל נדחף אחרון ובצחוק על ספתיו בבית פנימה הייתה בשבילו הרווחה חלונות גדולים מרצפת אבנים נקייה היה קריר ודי עביר הבהיקו הקטבות זה נדב פלוני בין פלוני זו נדבט לי בו של זה נדב זה נדב אפשר היה לשבת שם כל היום עד ערב ולהתנמנם על מקומם בחוץ נשארו מכל המסוכחים רק שניים החוה הרוסי והעברך הירושלמי הראשון נשאר עומד כאיש השרושו יחאה עליו והשני מקרה קרא לו הגו הדחיפה שבשעת הכניסה נגאו כתפות אחדות בפצעיו מיום אתמול עד שאלו התחילו שוב לפעפי אדם הקושי השומר רמז לבחור שימצימה עם לפצוע החבחור היה כפי אני ראה מבולבל הוא, קושל בערך ישב פתאום אצל הקוטל כאילו להסתר פורת התחתיו מחמת האימה החשכה הנופלת עליו גלוי היה, איך שהתמונה אשר נשארה לו מהשיחה הערעית משחירה בתוך תוכו רא, רא, רא אין דרך אין מוצרה אין מנוס הנה לפני רגעים אחדים הוא כאן אנשים יהודים ושוחחו רובם ככולם באו אהנה מארבע כנפות הארץ במקום זה הם כמעט הרוב אבל מה ערכם, מה הם עושים האם יש, כוכם איתם לעמוד על נפשם אנחנו רצים כהחברים ממקום למקום איננו מתארים בשום מקום בכל מקום לא רוצים בנו ואולי בצדק כפיים הכחולים ותמיד היה כך, תמיד תמיד התחתנו לפני אדוני חיקינו למשיח ונתנו כסף לרוצחנו ורצנו ממקום למקום עכשיו אין אדוני אין משיח וגם כסף אפס ואנו רצים ממקום למקום תמיד ובכל מקום תבחו אותנו ואנו איפשנו את האוויר מהשפוך ועכשיו בכל מקום עושים לנו ראות בכל מקום עושים אנו ראה ואין נחת אנו איננו רוצים והם אינם רוצים גם כאן שאולי כבר אין הבדל גדול בין אם ירצו ואם לא ירצו שבכל אופן להם, הנרפים והיורדים אין במה להזיקו לקלכל גם כאן שהבנו רק טובה וכאן הלא מי יודע אפשר שהיינו באמת נעשים לאחרים מי? אנחנו? כאן? כך כך גם לארגנטינה ישתין גם לפלסטינה אולי אבל לנו ומה עלינו לעשות האומנם עבד הכל לעולמים האומנם נשאר לעולם מזכמי העולם האומנם נראה תמיד ולא נעמוד עליו האומנם לא נדע לעולם את שם חיינו היחידי השדה ונברך ממנו האומנם עבדו לנו החושים האנושיים העיקריים לנצח היה מחנק בגרום דומה הייתה כנסת ישראל באותה שעה בעיני הבחו הרציני כנסת ישראל זו עם חיי המיימות עם תפקידי הסלסוריים אשר מילאה בימי הביניים ובית החדשה עם היחס של חלק אחד ממנה לחלק השני עם עידה הגתה להתידה עם משיחתה לפרנסות קלות שבערים שנעשתה לה לטבע שני ואין מציל לזונה עדינה ועלובה בחרחי הים יהיה בבויינוס איירס שבצר לה היא מטריעה אורכה שבהם ובדעתם עליה היא תלויה כולה ואף על פיכן אין חדלה מהיות זונה מפני שתבעה כך מפני שתבעה נעשה כך רל על הזונה רה מאוד ללא הועיל היא ממליצה על עצמה תמיד נותני לחמה להנעתם יורקים בפניה אורשהי נמעסת עליהם הרי היא עובדת לגמרי אחרי ככלות הכל היא כמו מוצאת אונג בזנותה ובחרת בחיים אלה מאשר להיות חולבת פרות אחרת אין יכולה אל תחכו ממנה שתצא סוף סוף מעצמה ותעמוד ברשות עצמה לעת זקנה אל תחכו כי סוף סוף תצא מעצמה ותבקר את הרפת הצרה על בית המרזח רפת לא להי נפלא אימה חשכה גדולה זונה בו אינוס איירס כן כן בו אינוס איירס עיר זו בירת ארגנטינה שמזוהמא ישראל המועטים בה מעפשים את עבירה במשחרם החי ואף על פיכן רעיון משונה אף על פיכן בכלל דבר מעניין כמה עולה היא על ירקודש מה החי אין בה ירושלים המה הצעיר לנפשו ועלתה הייתה בעיניו חנות קודש זו שהכל מוצג בלרעבה התליז קודש זה שהקדושה נמכרת בו באונקיה זקינה בלזו שלא ידעה מעולם בושד שכל ערכה היה תמיד במה שהגידו אחרים עליה ירושלים ובספתיו הסדוקות הלאיר כזו היא מן הנמנה שם באיזו מארזות המערה או הארזות הצפון אותן ארצות עם יושביהן האמילים, האמיצים, הבונים הלאיר כזו התלויה רובה כחולה על הבטלה ועל החלומות המשקרים והשרממנת יצא חנופה כזה וניבול יהודי ולא יהודי המנומר הנמס בזו המתו שחבלי ימי קדם התלויים עליו הימא כל טיפארטו ירושלים בלעץ עיר את רוקו עיר שרובה יהודים ואיזה יהודים החוליה היותר רבה של השלשלת הברית היהודית התאוותנית שאי בטיפת דם וקורטוב של כוח למלא תאוותה מסוגלת למעלה בעצמה אף צורך אחד מצרחי ההכרחיים הבריאה החשבנית והפקחנית עד כדי זיהום הנהדר את כל רגש אהבה לאיזה מקום שהוא בחדו הארץ הבריאה שאינה יודעת משום עבודה אנושית המלאה הזיות של פראי אדם ביחד עם זה רחוקה מכל מסעת נפש השפאלה עד לידי מצב של תולייה נרמסה והגב תנית עד כדי מדרגה של חסיד בלוי המלקק שיריים הוא נדם שמש התמוז להטע על ראשו הוא סגר עוד יותר את שפתיו הוא נוכח כנראה שלמילותיו המתורפות אין אותו התוכן החודר הערסי שהוא מתכוון אליו בניב שפתיו ושבליבו, בליבו פנימה ארים, מתבאביים, קודחים ושופעים דם כפיצאי העברך השלפניו כל אותם המשפטים הישנים אחרותים שם עקבר עוד מלפני ימי הזבח הוא כאן ניגש עד חברו בפצעים ובאיזה כל משונה מתכנן מגוחך איזה גמגום שלא במקומו פנה אליו ובכן נעלם הכל, נהרס העיקר ומה, מה יהיה סוף סוף איתנו כיכך פלוני בלי עניין ושתי עיניו גם העברת גם הפקוחה נדמו לאותם הנקבים שישתו עושה בחומר בללי שבתות לתקוע בהם את הנהרות איתנו, היהודים אין תרופה? כל תרופה? כל תרופה פסק הנשאל במה רוחו לדמור פר פולן המילה השגונית דייץ' האחרונה של אותה השיחה השבתית בלבב ירושלים התגנדרה כהודעת בעל דין מכריעה אצל בניין האבנים האדמדם של הביבליותקה העברית של הבית נאמן שהייתה כבר פתוחה ומלאה מבקרים מכל הסוגים והגוונים מכל העדות הרבות כאילו גר אחד וגורג'י אחד מכל העברים התגלה יפה נוף בהיר שחק, טבול חרסה מרושת הרים ואפור, צבעים תחולים דקים אבל חשוך דשע חרוך להת משולל יער מחוסר מים ונלאה, נלאה מאוד הכיר הצפוני של הבניין הנשקף על פני בתי אכווה שכמונתן עד ההודעה האחרונה אתיל צלמה ואבניו היו קרות בצל המעט הזה על הארץ הארומה אפשר היה לשכב ולחלום חלומות תחייה לא חלום דף רודף דף דף חוזר על חברו ואני, תמו דבריי אמרתי במכתבי לדיאספורין כן, תמו דבריי חשבתי בשבתי על אבני ירושלים תמו דבריי הולך ונשנה בציוני אשר כתבתי בבית החולים לפני ואחרי שהביאו את בין לפידות תמו דבריי הייתי בטוח כשהלכתי אחרים איתתו של זה תמו דבריי צעקתי אחר כך כששבתי לגור בפרוור סמוך להביב ללפידות הזקן והתחלתי לכתוב את אחרוני צלילאי תמו דבריי היה המוטיב היסודי של כל מה שכתבתי בשביל המחרישה בחתימת פסף דונים כעובד עיצות אבל דבריי לא תמו דבריי לא תמו עד היום הזה כשאני שוב בבית החולים כשאני אזרח בית החולים אמנם ישועות בל נעשו לא בי ולא בכלל חידושי דברים אין בפי אבל דבריי לא תמו לא ספו האיש הסוכר במוח את פצעיו על יחשוב כי תמו דמיו מוח סופו להתמעך ודמיו סופם לצאת דם ישן יוצא יומרו אחרים אשר למראי אדם יביתו שוב אותו אדם, למה שוב הלא כבר ראינו אבל בעל הפצעים יודע אם אין הבדל באינצב הדמו זה ובן הקודם כי נפצעיו בכל פעם שוטטים דם חדש חדש בציונאיה של כתבתי בבית החולים בפעם הראשונה אני מוצא בלי התפעלות בלי התפעלות זו ישירה של תשיר לי מחלתי אתה אמרת את העולם תהפוך כשהעצה מפה היא מצה ודאי שעשוב לעשות דברמה ודאי שוב עסוק באיזה דבר את צריך לעשות ולעסוק בדברמה אבל עכשיו בכל מה שמחשבתי נוגעת באה הרגשתי ואומרת לא לא שיין או דרוש לא שלא צריך לעשותו אלא אחרת ולא נוגע לא אכפת ופתאום אני תופס בעצמי וכי נכון הוא זה לא יכול להיות נכון הן תמיד מלעני זה הדבר ושוב בה המתגרי ואומר האומנם מלא האומנם לא מלאוכה יותר דווקא אותם הדברים שעד אתה יראת אהפ לקרוא להם בשם וולם בכל אופן איפה זה הדבר החשוב כביכול הדבר שאינו מוסיף לך כלום חדל לך חדל די די שחב הכנאה שלמה הכנאה גמורה זוהי הפסיכולוגיה סוף קטע רביעי מחברת שלישית בספר מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר