 Lige efter afslutningen på den kolde krig invaderede den irakiske diktater, satan Hussein, det stenrigige nebolland Kuwait. Og det internationale samfund måtte til stelling til, hvad gør vi nu her i det nye verdensorden, hvis sådan et brud på den internationale ret. Og den daværende amerikanske president, det var den gamle president Bush, steller sig i spidsen for en stor koalition, der skulle smide Irakkerne ud af Kuwait. Og dermed opstod for Danmark det spørgsmål, hvad skulle vi bidrage med? Og i starten var vi ganske tøvne, fordi der var ikke tradition for, at Danmark deltog i egentlig militære operationer i fremmede del af verden, og der slet ikke mod en modstander, der som satan Hussein var ganske stærk, man kunne risikere at komme i krig. Det indte efter meget fremmer sig bag i folketinget med, at man fandt på den løsning, at man ville sende Kuwaiten og Forfisher afsted til golfen, men rigtig nok på den påtængelse, at hvis det kom til rigtig krig, så skulle den skynde sig selv væk. Der var altså en meget meget dybt medegruet tøven over for, at Danmark kom i krig i fremmede verdensdel. Næsten præcis 20 år efter i marts 2011, der opstod der en situation i Libyen, hvor den dictatoren der, Obers Gaddafi, prøvede at kvæle den libiske udløb af derabske forår med magt. Oprørende havde søgt tilføgt et nordlige by Benghazi og satte over Gaddafi stød udenfor, og sagde, at nu ville hen udryde dem som rotter. Og hvad skulle det indiske internationellet samfund gøre, hvad skulle Danmark gøre? FNs sikkerhedsråd diskuterede det, og gav mandat til at beskytte civilbefolkningen. Og på ikke meget over 24 timer fra det her opstod, havde folketinget ensstemligt vedtagede, at Danmark skulle sende jæerfly og jæer-bumbefly i F16-fly til Libyen, og vi blev det land, der næste efter Frankrig og England bumpede mest over hovedet og nede. Vi fuldte kampagnen op, også efter situationen omkring Benghazi var løst, og det endte som bekendt med, at oprørende slog Gaddafi i hjæl og i virkelig enkastet Libyen ud i Kæres. I de 20 år skiftede Danmarks indstilling, også befolkningens holdning til, politikernes holdning til, Danmarks deltagelse i fjerne krige fuldstændig retning. Vi gik fra at være ekstremt tøvne til at være måske enten i mest i ude i måske det land i verden, der hurtigst og mest omfattende er ville til at gå i krige. Og man kunne godt tro, at sådan et voldsomt skifte fra den ene ydelighed til den anden, var begrunnet i en række sådan meget spektakulære, sejre eller resultater eller gewinster. Men hvis man sådan kigger nærmere efter, så er det faktisk svært at forøve på dem. For det er sådan, at det er jo virkelig i perioden fire krige, som hver af dem rummer mange små kriser, eller mindre mellemstå kriser, og som har været deres forløb, men de alle samme krige, som ender meget mudret. Den første er på mange måder den enkelste, og skal også dændes for størst betydning for vores egen holdning til Danmark som krisførelation. Det er krigende på Balkan efter Jugoslavens opløsning, og et skelsætende øjeblik fra Danmark i Kristeltagelsen der, det er i 1994, da Danmark, som det første land, sender kampvognede med i konflikten, det er de berømte leopartskampvognede, de kalle snælle leopater, fordi de var malet vide, som på ret kort tid efter de kom derned, som det på det tidspunkt tungeste våben i FN-styrken, blev udsat for et baghold fra særpsk militzer, og som svare igen, og giver dem læstelige klø. Og det er som om, at det som siden bekendt, som Omotion Bølebank, det var sådan historien om musen derud, katten, at det skabte sådan en holdning i Danmark om, at vi skulle deltage, vi var kallet til at deltage, om ikke andet fordi vi var bedre til den de andre, vi kunne, vi skal, fordi vi kan, sagde mange, og siger mange stadig. Så kom jo siden, hvor bartermangerne er særpligende i forbindelse med Kosovo-konflikten, og det endte jo med på mange måder, at situationen i området stabiliserades, men endnu er situationen omkring Kosovo jo ikke helt på pass, hverken folkeretligt eller stabilitetsmæssigt. Og så kommer det, som jeg tror for de fleste, står som sådan det afgørende, skældsættende øjeblik, nemlig tageringrebende i USA den 11. september 2001, 9.11, og meget hurtigt siger jo amerikanerne, og det var så den unge bus, pr. George bus, der siger, det var al-Qaeda, Osab bin Laden, der stod af, og de gemmer sig i organistan, hvor Taliban-regeringen i Kabul beskytter dem. Og det var klart med det samme, at Danmark, både hvilje og skole og vores anato, bare forblikte til at hjælpe amerikanerne, men hvordan og med hvad. Og det går fra at være en meget blød indsats, til at blive en skarper indsats, og i 2006 en rigtig skarpe indsats, der vi sender kamptropper til Helmand, hvor de jo kommer i rigtig krig, og hvor vi også begynder at tage meget alvorlig tab. I mellemtiden har vi været igennem Irak-krigen, den mest kontroversielle, fordi beslutningen om at tilstudere os den anden amerikanske leder, den version i Irak, den, det taget med det mindste mulige flertal i Folketinget, der er værende BK-regering støttet af Danst Folkparti med limur og polisjonen. Men ret hurtigt efter, der bliver der lige vel en bredspektret indsats, som også får en bred politisk opbakning, ligesom der er jo altså bare indstemmighed omkring invasionen i Libyen i 2011. Det store spørgsmål er selvfølgelig, hvorfor bliver Danmark i løbet af de her 20 år? Det er land i hele den væsentlige verden, der i forhold til vores størrelse sender flest soldater afsted, og også gør det hurtigt, og med større beslutningskraft. Og det er ikke sådan, at der findes et enkelt svar på det spørgsmål, det er ikke sådan, så vi bare kan sige, hjemme vi har jo vundet det og der, eller det lykket så sådan og sådan, eller vi fik skamfred, eller mennesker, eller større sikkerhed for Danmark, eller nedkæmpe terroristerne. Faktisk, når man tager alle de mål et for et, og de har alle samme været i spil, så vi kæmper sig, at billedet er egentlig modsættningsfyldt, og det er ikke sådan, at de her 4-5 krige har efterlattet os med en stribe spektakulær sejre. Eller ikke selv om det selvfølgelig har været sejre undervejs i de enkelte slag. Det er nok snart sådan, at vi kommer til at se på os selv som et land, der skal være med, hvis vi skal leve op til den forestilling, vi har om, hvem vi selv er. Og det er jo egentlig interessant, fordi så når man jo næsten til den konklusion, at krigen bliver et formål i sig selv, ikke på grund af det, der sker i verden, men på grund af den måde, vi i Danmark opfatter det, at være os på.