 מכן ומכן מחברת ראשונה, מעט יוסף חיים ברנר. This is a LibriVox Recording. All LibriVox Recordings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner, Jerusalem. מכן ומכן מעט יוסף חיים ברנר, שש מחברות ומילואים. מחברת ראשונה. את הכי נלבב ותהור, בכמה צהלים האלה, אני מניח בדמה על כברי יקירי ותהורי הניח פסלוב וריבקת שיזיק. חורף טף רש עין, טף רש עין אלף. יוד חט ברנר. התנצלות מעט המביא לבית הדפוס. מוצא לאור אחד ממקראי פיתני ואפת, להביא בעזרתו וווצר אותה לדפוס את הכתבים כדלכמן שהוצאתי מתרמילו של אחד הנודדים והכואבים בתפוצות הגולה. ואומנם ידוע ידע כי לא אוכל לעמוד בפני אלה הקוראים והמבקרים שהתענו על ערקותי, אם רק יועילו לדבר בלשון רכה, להכניס עוד כתבים. כלומר, רשימות כתועות ובלתי מסודרות, לספרותינו המסכנה. המלאה רשימות כתועות ואי סדר גם בלווחי, בעוד שנחוצים לה כידוע דברים שלמים, מהוקצאים וגמורים. אבל בכדי ללמד איזו זכות, מקצת זכות על עצמי, הנני להזכיר כי גם הנוכית האנטי ולא רק זאת, להמול הנל בעת שבה אליי בהצעתו. הנוכית האנטי אליו, מה בכך שבאה למחברת הוא כדבריך האיש שהספרות הייתה אומנותו. במטוטה, איזה ערך אומנותי יש לכתביו התרופים האלה, שפטוס שירי אין בהם, ואף לא רחבות הדעת, ואף לא שכלול הנוסח, ואף לא כל ארכיטקטורה, ואף לא התבטאות הנפש, הכל עולמית, כמו שדורש מבקר אחד בדברו על תעודת האומנות, ואף לא מטרות נעלות אחרות, המטרות הנצחיות של האומנות, לרומם את ארוכות ולגרום אונג אסתטי. הגע בעצמך, מה יש פה? איזו חשבונות וידויים, מחותבים, איזה קווים בלי כל קשר, בלי כל עניינים יוצאים מן הכלל, ואפילו בלי חול סימבוליקה פיקנטית. במטוטה, קווים דלים, כלושים, כחושים, בלי חול חלב ודשן של אומנות. כאלה וכאלה דיברתי למכירי המול בהתגלות לבי, אבל שומע לא היה לי ממנו וכל התענות לא הועילו. אומנם אמר לי העסקן הספרותי האקשני, מבלי לענות כלל ממינת הענה. למות שלא קראתי את אלו הרשימות, אלא בהעברה בעלמה, כדרגי, כמוני כמוך ה יודע שקומבינציות של סיפור לדאבון הלב אין בהן. וזה ודאי אינו מן המהלות היתרות. אבל הרי, אנו נהיה אומרים במודעות בפירוש, רשימות, כלומר, לא סיפור. איננו מרמים איש. הרי, לפניכם, לא סיפור. הקוראי יקרא, והחדל יחדל. יותר על כן. לא פחות ממך יודע אני, מהו בעל הוידועים האלה, ואילו הייתה כוונתי בהוצאה זו אומנות אובייקטיבית, או אפילו סובייקטיבית, כלומר, להבליט בצבעים בהירים את אישיותו של הכותב, ודאי שלא היה דבר כדי. כי באישיות זו אין כל חדש, וכבר היה הטיפוס הזה של צעיר טוב וידעלי, אבל חלש בירצונו ובטלן גמור, בלי כל יכולת לעמוד נגד נחשו לחיים, לזרה בספרותנו. ולא עוד אלה של אפידתי, בכל מקום שיש כאן השתפחות, נפש, סובייקטיבית צריך למחוק, לתקם, להשמית, לשמור את הכלל הקלאסי. ייצור, צעיר ודום. במילה אחת, להחשיר בדפוס, גם לשפר את הסגנון הלקוי, כמובן מאליו. מובן מאליו נמשכתי אחרי המול שלי כהד, אף כבליבי, לא הסכמתי לו לגמרי. ובאמת לא עשיתי זאת, קצת מחמת התרשלות, או קצת מחמת פיקפוק, שמה עם הדפיסים, צריך להדפיס הכל, ובסגנון הכותב. אבל אם כן, שבתי לסורי, מעיקרה דדינה הפרחה, למה בכלל להוציא את הכתבים עליו? למה יצטחק איש דברי, כמו שמצטחקים לתמימותו של ילד? וכי מה נפסיד? אה, לא נפסיד. ובכדי להחזיר את ויכוחנו לגבולה ומופשטים, ששם אין סכנת ההפסד מצויה כל כך, הוסיף מולי. רואי אתה? הנה היא תוותה להעיר על אסתטיקה. מובן שאני אינני כהה כל כך, שהצטרכו להגיד לי, כי מן היופי הציורי יש כאן אך מעט מן המעט. ואולי לא חלום לחלוטין. את הפובליציסטיקה הלונסיר, כאמור, אבל התוכן? בתוכן מחיי ארץ ישראל, זאת אומרת, כה לקוראים, מתעניין עכשיו. מה? חיי ארץ ישראל לא יכולתי כאן לבילתי לשסע אותו בצבחה. מה ארץ אונחה לומר בזה? מה כוונתך? כלום מתוארים בכתבים האלו חיי ארץ ישראל, כפי שקוראיך היו רוצים לקרוא מעל הספר? כלום יש פה מחזות פיוטיים מהדר גאון הקרמל והשרון, מהעבודה על שדמות ביטליכם, מגבורות ילידי וחניחי הארץ, מההעמיצים והרובים המצויינים, מהתיעולים הרבים, רגלי ועל חמורים בסביבת אחרמון ובאמק ישראל, מהחגיגות הלאומיות ביהודה שבכל שבוע ושבוע, מהחיים החדשים והרעננים, מהאוות בנות ציון וירושלים, התמות והצנועות? לא, לא. מה יש פה מכולל החמודות? אין אף לא צל, לא זכר. לא, אם אל מול פני דרישות הקוראים ינחה הולך בכתובים הללו, תנחל קלון מקווד. דעקה, אבל אין השד נורא כל כך, ענה על זה המול המנושא ברומץ רוח. ודהי שהיה טוב, אילו היה כמה אחד מסופרנו לכתוב כמו שדרוש. מבין אתה? אבל גם זהו פתגם קלאסי. באין דגים, לדגי חשב. בדיינו שבמודעות יהיה כתוב לשימות מהחיים החדשים המתרקמים בארץ ישראל. אה, ילמלא רציתי אותה למצער להוסיף קצת נופת. פה לומר נופך משלך. לי אין פניי. לא? ובכן, שריר בקיים. אנו מטפסים את הספר גם כך. ואם תקניתני, מה שלמרות כל המגראות שברשימות האלו מנצד האומנותי, האובייקטיבי והסובייקטיבי בינינו לבין עצמנו הנה יש בהן זהר שם איזה קישרון ריאלי. זאת אומרת מחברן, אינו מחוסר קישרון? רצוני לומר. ברם, כל האמרים היו כבר למותר. ודהי שעוד היה בכוכי להורר איזה ריח איון ספרותי חדש גם בנוגע לזה. ועוד היו בפעמים מילים להוכיח לו שגם ריאליות זו שישנה פה בחלק הבלטריסטי אינה אותה הנתורליות הרכבה המקיפה הכוללת והפלא הריאליות העליונה המתרוממת עד לידי מבט מעל על חזיונות החיים. אותה הריאליות שאינה מתארת מה שיש מה שצריך ואפשר להיות וכולי וכולי כי אם היה ריאליות פשוטה, קצוצת קנפיים ריאליות זוכלת ריאליות פוטוגרפית וגומר וגומר אלא שכל המילים המוכנות שלי בצירוף עם המילים המוכנות שלו שהיו עלולות לבוא מיד אחרי הפילו עלי פתאו משומה איזה פחד לרגע והתפקתי אגב ראיתי שמולנו מתעקש להוציא לאור והיא מקש למה התעקש הנוכי האם לא די בזה שלא כיחדתי דבר תחת לשוני והיגדתי הכל מראש ישפות המעיין מחברת ראשונה פתח דבר מעט הכותב שקט לכתוב בשקט היינו לא באיזו שלווה גאיוני תקעים בשקט, פשוט ספר הזקנה הן מן הראוי הוא שהיא כתב בשקט ולא מפני שהזקנה בעצם תקופת השקט היא גם הזקן מכיוון שהוא חי עדיין מן הנמנה הוא שידע את השקט הגמור גם הזקן מבית לרוב לפניו מחכה לאיזה דבר מתגעגה לעולמות שאינם שלו מלעות לחות למרות הקרתו כי הוא כבר חוזר מן השוק וידיו ורגליו רעדות גם בזקן חי יצר לב האדם והוא רוצה את המנה שאין לו והוא מלג לגל את הרויות הנעשות מסביבר והוא דואג על הכיהונה הגדולה שלו ניתנה לו גם הזקן רחוק מן המעוות בעיני עצמו ממש כאותו הריחוק של האלם בין היהוד חט ככה החי כל חי אינו יודע את המעוות ואינו יכול לדעתו להשיגו השגה נכונה בשום אופן בזקן הנבון יש רק רגעים רגעי שקט בודדים בעת שהמעוות לא רק מתגללו בחזון אלא ביילב וכמו נכנס בתוכו ואני היהודי החולה והזקן גם יחד מן המעוות רחוק גמני ככל השר נשמע בה פה אבל מאיתה עם מוטלים תמיד לפניי ולרגעים ישנו בתוכי הוא שלקח את הילד והוריד לארץ את אביב מן המתה שמולי ישנו בתוכי הייתכן איפה שיצחק לעומתו כתלמידת בית ספר צחקנית בינטותה את לוח לקחה מעוות מה מוטו מוטה לא, דעי בשקט ברגעי שקט לכתוב בשקט ואם אמת החיים, כל החיים אמת הנערה הצחקנית אמת הזקן החפץ הדואג והמלגלג לא תהיה בדברים שהיא כתבו כך הנה המיתם של אותם הרגעים הידועים הלא תהיה ותהיה מה איפה עוד האפשרות אבל האומנם אי אפשר האומנם נגזרה גזרה לצעוק תמיד האומנם תעמוד לסתן אותה ההתרשמות הטועה הצפה האומנם אי אפשר באמת לתפוס מה ואפילו לא חלק מן המה מתפתלים שבילים וצידי דרכים והגלות תעבורנו, תיפגשנו תלבן האישה את רעותה תנכנה ועליה הגלות העליזים והעירים יסוחחו ביניהם ישקו את הסוסים מן השוקט יעחלו משק המספור ישקו את עצמם מן החמת ויעחילו את עצמם מעמתחת המזון ואווים נוסעים במרום וכדרות תלבש ארץ וגשמים את תפטפים מתאקלים תלמי שדה בין ארוגות חצץ וחציר לווהמד דקה רזה ובקאות ואנשים מאופרים למודי מחרש את המסמר כמעט עירומים טועים בהם מתקינים כליהם קופפים עצמם לאדמה מזדקפים וטועים באופק והחמה לוהטת וזהר אוריה משתים בצמה מסתרעים חוצות קריאה הרחק מנעות צדה וחופי ים וחנויות מלכה וחנויות מכך וממכר בהם תשחרנה שורי דקה בהם יזכלו ועד אבק יעלה ודברי ריבות בשערים ומודעות קורות לקונסרט לא לא, אין עמדה, אין עמידה כל ענייני החיים העניינים לעין ספורות הכל צף בדרך, בשדה בחנות, בבירו, בתיאטרון הכל צף והכל חיים הכל שמו חיים לרבות חיי עתה חיי בית החולים גם חיי בית החולים שמעם חיים שוכבים, נעים נושמים, כואבים סובלים, נחים לזה מדעת חום 39 ולזה קצת יותר זה מדעת חומו כתיקונה והוא יקבל אוכל וזה אפל פי שכתיקונה לא יקבל וזה מוצא זה יצא מחר ולזה צריך עוד לעשות הקזות ואמבטאות שניים ימים או שלושה לכתוב בשקט רופא שתי החיות משרת, מתות מתעתי היא נומר שלוש המיטה שממולי נומר עשר, אשר ממנה לא ירד בין לפידות השתקד כך שם הולכים לשון בשמונה בערב החלונות, הדלתות, סגורים המחנק, כרגיל אבל עכשיו, שתיים ועוד היום גדול הרופא לא היה היום מאיזו סיבה ומבקר אותנו בין 11 ל-12 הסינר הלוון שלו פתוח תמיד מאחוריו ושחור, מעילו, הוודאי מבדיל בין הלובן בשפק של שתי כנפי הסינר נו, מה שלום? לא רא, אכום עבר, רק הגועל גועל נורא, אני מוסיף משומה כי מפקפק אין דבר, הוא מנחם נו, מה שלום? עובר הוא לפני מטה נומר שתיים לא, הנני טובל מלא איתי בדיור וחוטב כחפצי, כהרגלי חופשי לא, אני אינני כלל חולה רק כדחת ומלן חוליה ואת מי אין כמו אלה? הנה ההסתכלות הפסיכולוגית גוזרת שבן אדם לפני מותו באותה השעה החשובה כל ימי חייו כל עלילות חייו ופירתי עברו עולים בזיכרונו ציורים בהירים קווים מתלכדים הכל צף למעלה והכל נעשה חשוב נעשה יקר האמחס הוא האדם על כל זה הצער לא לעזוב כל זה החושב הוא כי, הוי ילמלא היה נשאר עוד בחיים היה עושה הכל מחדש היה עושה הכל באופן אחר או אולי הוא מסיג אז שחייו נצחיים המר למעלה מתפיסתו ממש כמאבט והוא מקבל אז את הכל כמו שהוא בחנינה, ברצון בלחישת טוב, טוב, טוב מי יודע חוכמת הנפש היא גלי לא, אני אולי אין עני כלל חולן בכל אופן כמדומה אין יום מזה היום האחרון אין שעה זו השעה הרבית לפנות ערב שעתי האחרונה ואף על פי כן כל עברי לפניי כל עברי הקרוב לא ראה לגמרי אבל חשוב, חייה פסיכולוגיה לא, באמת, אני מקבלה וברצונת עברי זה אני אינני מתחראת על שום דבר בו אני בטוח, כי אילו לא היו שנותיי עשרים ותשע כי עם תשע עשרה והדבר היה תלוי ברצוני להתחיל הכל מחדש מה? כן, עברי, עברי שוב אותו החשבון עוד מלאכים בשלטון גיבורים לא היו בו עובדות של מהפכות רועשות ומנוסות ניצחון מבית העשורים לא היו בו הספות רבות עם עם מחיות כפיים של אלפי אנשים לא היו בו וניחוד דרגה זרועות של מחוללות מן המדרגה הראשונה גם הן לא חינקוני מעולם צעיד ביערות אפריקה לא עשיתי לעבר הירדן לי היו ימים של הוראה אוכטיבה מיגעת על פתלכם ולילות של שתיית מים ובדידות ימים של חוסר כל מעשה ונשפי רעב וחירוק שיניים רעיונות חשיים על עול כבד ועל דמי אחים נשפחים ירובורי עלומים זהומים על שבאת טבע הזכר הנדקש בי שעות של יעוש כבד ורגיל אשל לפני קיר הברזל היו גם רגעים נעימים משונים, כמו אתה של רגשים נוגים פיוטיים והזיות קלות בלי טעם, בלי סיבה היו פגישות שינויי מקומות ברן, ברלין, קרקוי עבירות עבירות כמו שקוראים לזה עבירות ממש לא רק מצבים מגוחכים שאומנם אולי הרבה קשיים מעבירות, לא אלו לא היו לא, כמדומה ביחוד בנוגה לאחרים, מצבות קטנות ומעשים טובים קטנים כמו שאני קורא לזה היו, אלו דווקא היו במקצת ואם קרני השמש האחרונות המציצות אתה לחלוני אינן רוצות כלל לדעת מהן לא צריך אזכורה, זכרונות זכרונות תעבר הנה זה לפני רגעים החדים כתבתי אזכורה וזה כבר עבר כהרף עין, וגם הערתי זו כבר עברה רעי, רעי עוד הרף עין וגם הרף עין זה יעבור עבר, עובד, עתיד שאלת הזמן אחת השאלות היותר חמורות שהפילוסופיה מתחבטת בהן הוי, הפילוסופיה עבר והובע בעבר הקרוב דירה חביבה זבוב אוקץ מזמדם אצל מכונת הספירת ספירט היה לכם היה שמכה להתקסות בה הייתה שאינה בזמנה תענוג, לפרקים יפריעו זה נכנס, זה נכנס משרידי המכנה תענות ותרעומות שאיפות שנקברו דוחק, דוחק אין מוצא ליברמן השתגע או וילו הוא לבירות קרמלית הרעילה עצמה ולא הצליחה, הצילו ללפידות הזכן אין עבודה סובל בכלל אין חיים אין תקווה קשה קשה מכל הצדדים איך אפשר לנוח מה יביא איתו העתיד התחמצ הקרב אבל כשהיו הולכים טוב טוב יעתיד אבל הנה כבר היה לי עתיד אשר לא פיללתי לו ולוהמנתי בו לפני עשר שנים והנה גם הווה והנה שוב הווה מתאנו מר שלוש אשר בהתיד יעפך גם הוא לעבר למה שעבר ובאותה השעה החשובה החשובה כשלימות אין חפץ אין חפץ מלפידות השתקד באותה השעה הלו הכל נעשה זיכרון חשוב זיכרון יקר מחשיך אני שוכב הלו אליי זכרונותיי מעל קרק הנפשי מכל הגלגולים כולכם הלו גם המכיווים גם המעציבים כולכם יקרים טוב לנפשי לאור הנר הביאו לי מכתב מדיאספורי מלפידות אין עוד שובה על הצעתי בדבר אמרם אפשר שמה שחליתי מכתבו של דיאספוריין הוא הראשון מן הדרך כתוב כמו המכתב משיקגו בשפט יהודית דייטש מרוססת עברית לא למד בארץ וברוסית אין הוא רוצה לכתוב לי מאז דברי המכתב מעניינים קצת עד מחר הייתה מחלתי ענושה לא היה כוח לכתוב כל שכן מה מראה היא הרגשה של חוסר כוח מה קשה הוא הרגש ככה חולה אשכב הדולם ככה בן אדם אחד אהב בתחווה אחת הרגשה הרגיל שטחי כעבור זמן ידוע הייתה היא עליו כמובן לתורך אבל קלה את אהבות קשה ההשתחררות הימים עברו לאחרונה עשה האיש את הצען הנחוץ סוף סוף עודה לה על האמת אין יותר בשבילו כלום היא לא זעפה משומה לא דיברה משפטים והוא הלך מאיתה היא יושבת בעלייה והוא זוכל מתחת יש עוד אימה אחרונה פן תחזור היא בה אבל היא לא קרה לו דומה שהיא גם צחקה איך שהיא יהיה קצת לדבר שכרו הלך נפש בדומה לזה היה לדיאספורין שלוש פעמים במחייו בנוסאו מרוסיה לגליציה בנוסאו מגליציה לאמריקה בנוסאו מאמריקה לפלסטינה ולמחשב בנוסאו מפלסטינה ובעצמוינו יודע לאן מהם מצב רוחו אחר קצת מעין כל זה אני לומד מן המכתב שלו שהביאו לי של שום לא שהוא דואג על שעזב את המקום אני הלוא ענני לא דודי לפידות ולא אתה אתב שניכם בכל ההבדל שבניכם ולמרות הייעוש השליט של שניכם אני מקבל המכתב הייתי מוסיף הייעוש המוכרח, הטבעי המובן מאליו סוף את ידיכם זה לזה והרי אתם מוסיפים לעשות כל אחד את שלו דודי מצא את התוכן החיוני למרות הכל בארץ ישראל בביתו הראוע שבארץ זו ובעט הרועד בחפות ידיו המיובלות לא בכדי לרכוש כי אם רק בכדי להתקיים כמו שהייתה אתה אומר ואתה מצאת את מלוכתך בוודידותך ההומה שוב כפי שהייתה אומר בעצמך באמרם שלך מאיתנו וריעותך הרופפת השרבה הזבתיחה לא תהיה לך למכשול על דרך המעשה הטוב הזה ובספרות להמחה שבארץ ישראל אין חוסר קרקעה מורגש כל כך לפי דבריך והנימה כן, אותה הזיבה מצידו של דיאספורין הייתה דבר המובן מאליו ומאות כמו הוא עוזבים את חוף יפו בכל אופן אצלו לא יחלה העהבה לארץ זו להיות אחרת מאשר לשאר הרצות יותר על כן, בשבילו בשביל הדבר אשר חיפס למענו הן הייתה ארץ זו עוד פחותה מאחרות ולדאגה על הזיבתה מה זה עושה אלא כך איזה רגש אחר מחלכל בדברי מכתבו איזה רגש עצב בעץ שיודעים שצריך להיות רגש מה ומה הוא לא יודעים אפשר צר לו לדיאספורין על הימים שעברו עליו בזה המקום לביל תישוב אפשר מתגעגע הוא להרגעים המיוחדים שעברו עליו בזה המקום ואשר בגלגול ראשון ודאי לא ידעוד כמו הם ואולי עצוב לי בו של הגוי היהודי שבא להתגייר ורצה להיעחז בשורש ישראל על שלום עצה במלאה העחז ואולי גם נכון הוא משהו אומרים כי כל האוזב את ארץ ישראל סופו שתיכסף נפשו אליה ביו לי יודעים על הספינה שבאו נושא אין כל יהודים חוצמים אלו זהו אומנם פלא ספינה הולכת מפלסטינה ונושאת עליה רק יהודי אחד אבל במקרה כך הוא הדבר יהודי אחד עודי הספורין בתוך מאות עיקרות ועיקרים רוסים השווים מהשתכבויותיהם ותפילותיהם על הקבר הקדוש לפיכך אין לו שום אפשרות לעשות ניסיונות של הסתכלות באכים לספינה וללמוד מאחרים מחיצה בינו ובין כל הנושאים תחד זאת יש לו גם השתכות המלאה גם האפשרות לשבת לבדו בפינתו ולהקשיב לכל הנעשה בנפשו ממש כמו בשעה שאדם שוכב על ארס דוי ממש כמוני כמוני הוא מוסר לעצמו בימים השונים של הנשיאה בשעות השונות הם מתי שהוא חפץ קצת מרשמב בשנים האחרונות היותר האחרונות ועל אלה הרשמים הם מעוררים גם אותי לטפל בהם על משקבי וגם לחוטבם אולי על הספר למה עושה זאת דיאספורים במכתבו למה עושים כל מה שעושים ומה אחרת יש עלינו לעשותה רשמי העבר הקרוב עברו הוא עברי אני הוא אני למי נפקמיני הרופא הלך הוא אמר שעדיין טעון הנשחיבה אלא שיש קנדידטים על מתתי אגב, גם המתה номר 10 נמלאה אמש, אינפלואנציה קשה סוררת בעיר אפשר איפה שמאחר אצא מפה האצפה, ההתפעל וחילו הכל ברור הוא, אוליין יש לי ללכת כן, אפשר שיצא מחר אכים לא אם אשאר, אקים את נדרי אכך מחברת שנייה יותר גדולה וכתוב את אשר יש עם לבבי אשר עורר בי במיוחד מחתבו של דיאספורין אכתוב בכל שעה שאוכל הקנדידט על מתתי לא הובה נשארתי סוף המחברת הראשונה מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר שש מחברות ומילויים מכאן ומכאן, מחברת שנייה יוסף חיים ברנר אוליין יש לי ליברבוקס לבבי כתובי כתובי לבדתי לבדתי ליברבוקס.org מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מחברת שנייה משה פרקים פרק א' לפני שלוש שנים באחד מימי הקיץ האחרונים לפנות ערב ישבתי על אחד הספסלים בלדופן שבגן האירוני של למד הגליצאית העוסטרית וקראתי בפעם השלישית את פאוסט פאוסט ומפסטופל היו בבית המכשפה הזקן הרגיש רגש של תאוב אל תרופות האליל של המכשפה והיא בקש מהשד תחפולות אחרות על זה הנה השד הערום יש תחבולה אל הסדה לך ושם חפו וחרוש שימ מעצור לתבונתך בחוג מפעלים צר יכול שם לכם וזבל את סדחה אחרי השר קצרתו לך להיעשות צעיר אבל הפאוסט נעלץ להודות כי לחזה יקשה לו להתרגל וחיים במעגל צר לא להמה אזיי רק במכשפת שואתך לאגלו מפסטופל סגרתי את הספר הקטן הבלתי מחורך והקרו הקצת פה ושם שמתי ראשי בין ברקאי קצרתי למחשב אותי אני אינני פאוסט חשבתי פשיט השני מעשי קשפים ודאי שלו יושיעוני והמאגל הצר מפניו דווקא אין אני ירי אין יודע היכנו הרחב הוא רם הראש והיא תוהה עיניים הרגשתי בהן בעיניי שביב מוזר לגבי שביב החלטה והתבטה לרגע כל אשר מסביב לי כהתכווץ כלף ספרי התורה כאשר שמו אותם על אש באותם הימים הגדולים קמתי לבקש לי איזו סדרה נשכחה להתלך בה ולחשבת חשבוני התמידי חשבון עולמי המון התיילים נתרבה מרגע לרגע חבורות הצעירים השתפחו מכל עברים נזלו עלו על כל גדותיהם וחגלי ים עוברים את גבולם רדפו אותי בפינתי הבודידה עברו על פניי התרידוני ומוזר היה הדבר שכל אלה הרשים הגופים היצורים נולדו בהירזות יודעים, המאושרים את כל מוצאה ומבואה, פרברה ושבילה את כל גניה ועצה יודעים בוודאי לספור את כל בטיה ואבניה החוזים, דבוקים, קשורים לכן עליזים לכן חיים בעוד שעני מה מעין גיחו חלב התפתל בדימדוני הערב ריחף והשעירת יקבותיו על ספתי העני המתלך כאן לפני חודש הייתי בעיר פלונית לפני שנה חודשיים בעיר אלמונית אשתקד אלפי פרסאות מכאן האם שם בכל המקומות ההימא לא שכרטני הרגשה זו בכל פעם בכל פעם עובר עורך על שלווה הייתי מדבר ואני רק נוטל עלון נע ונעת בארץ על אותו מצב הנפש אני גם מדברים לי שאחריו אפשר להעתיק הרים עם קומם ואפשר גם להישגר במערה הנה עבר מאז עוד איזה זמן הערים מובן לא נעת קומים קומם ואף במערה לא היה צריך להישגר רק מקום נחלף במקום פרובלמת מושג המקום אחת הפרובלמות היותר מסוכסכות שהפילוסופים הוי הפילוסופים מקום נחלף במקום המערה בעינה עומדת ממנה לא יצאתי מי שאינו יוצא מן הרערה אף לרגע הן פתו הוא מהסגר חדש במערה חדשה ואף שלווה זו שלווה זו כשהיא לעצמה האם עינה רק מילה שאינה מוסיפה ועינה גורעת כלום מתוך שלווה זו יכול להוציא כל דבר קטן אפילו זה שבערבים אין לי בעיר הזאת כמו בכל המקומות שרברתי בהם לאן להיכנס לבלות איזו שעה להימצא באיזו חמימות חברתית מתוך שלווה זו יכול להוציא אפילו זה השיימום הרגיל השיימום של כל נערה בעלת הביתית שהצלע הוא אותו שיימום מופג על ידי התיאטרון המקומי מה שאין כנצלי שאינוי יכול להשתמש בטח בולה זו נפני שאינוי שומע פולנית פולנית. אינוי שומע פולנית ואיזו שפה אני שומע קורא אני בחמש אבל איזו שפה אני שומע שפת השלווה שלווה קראת לה התפשרות התפשרות רגעית ואפ מיותרע כי איזו ברירה יש ורירה יש לבלי להתפשר, ולמי יש איזו נפכמין הבדבר אם התפשרתי או לא, ומה היה ילמלא התפשרתי, העיקר הוא, מה הוא העיקר? נו פנים, מי הולכיתי אל התיאטרון, מי? לא דיברה אלה הצחקה בסדרה סטודנטית יהודית פולנית לבושה סמלה שחורה, חלקה והיא קרה ומגבעת שחורה פשוטה והיא קרה אל חבורת העלמים אשר נמשכה אחריה. באוברם נשאר מרפרף עד צחוק עלומים על עילנות סדרתי. כן נוספתי לחשוב, רוח אחרת הייתה איתי. בתלה ההתפשרות. הוצאתי מעולם הפשרה. ומה הוציא אותי? מה? אהבת אישה? או לא, בשביל זה אני אינטלקטואלי יותר מדי. אישה עצורה לי מאז מאז. אני אומנם כנראה לא הייתי מסוגל להוב לעולם, אהבה דורשת אמונה בה, גידול וטיפול יחס של קולטוס. ואני יחסי אל האישה בעצם היה תמיד עירום, חדגוני ועייף מעיקרה. בימי שחרותי הייתי צועק לעצמי. לא בי האשם, על אשר לא יקרא ולישה. משמע, חשבתי זאת לאשם. ולא עוד אל השבעו מקליבי למרות הצעקות, האמנתי, כי אכן בי בי האשם. אולם מאז חכמתי וזקמתי ביותר, עבר הדבר. ואם יש איפה דברים היכולים להוציאעני מעולם לעולם, הנה בכל אופן לא איזו יפי פייה ההולכת לראות את ויספיאנצקי בתיאטרון הפולני, וחבר צעירים נגררים אחריה. בכל אופן, לא תעבת אישה. תעבת אישה, באותיות מפוזרות, צחקתי לעצמי, כאילו בכדי לכבוש את הגניחה העיומה המתפרצת. והצחוק גרר צחוק. צחקו גם המתאילות, עלי צחקו. צחקו צחוק מפרפר, מזהזר. צחוקן חדר, דרך הילנות, וגם אני צחקתי. הוא צחוק חופשי, גאה. קושי יש, קושי בין כך ובין כך. אשמה אין. עד רבה בשביל אישה רוח כמוני יפה לי, ואולי גם לאותן בנות האדם הצחקות, לבלי לקרב. לא, לא ניצחון, כך שני עולמות כאן. חיי משפחה, אלה דווקא יפים לשקמותי, ביחוד בימים שרוכי טוב עליי. אבל רק העלייה שבחיים אלה, העלייה בלי הבית, בלי הדיותה התחתונה, להיות לאב ולאך למי שצריך לזה. וגם מסעת נפשי זו, עת ידעה להתגלם שם. ערב רך נוח פושר גליצי נפל כאן במקום השרמדתי. לילה, לילה. אמרתי, קיום העולם הן לא יסבול מזה. כמה אנשי רוח כמוני? אחד ברוווה, אין סכנה. בוויספיינסקי שבטעת רונחה יש כבר הרבה יותר סכנה, הרבה יותר. ופסקתי מצחוקי בכל. הצחוק ירד פנימה ויחד עםו איזו קלות, קלות מיוחדה, קלות שמחה. ממש כמו באותה שעה שאיזו כתב יד היה עולה לי ביחוד כמעט באותה מידה שאני רוצה, ואני הייתי מפזז בלב חדרי. היי, טוב, טוב, הוגד, הוגד, הם אינם חודרים לכל מאמקי, אבל אני הגדתי. יש דברים שיגדתי ראשון, עוד לפני כמה שנים, והדברים נתקיימו, וגם זה אינם יודעים הם, אבל אני הגדתי. וגם על ויספיינסקי שלך הלילת תגבר תאהבתי. קראתי שוב בכל, תאהבתי השנייה הרצויאלי, תאהבת הגאולה, זוהה שעוציאת לי מן ההתפשרות. זאת אהבת האומה ואינויי האהבה הזאת שאינם קלים כלל, ואינויי האהבה האחרת של איזה ורטר, זו אש האמת וחוסף החופש העממי אשר בספרי בצידי דרכים. קובץ רשימות בשאלות הלאום, שאני הולכתה להדפיס בקרקוי, ואשר בו אני קורא לשם, מבלי להעלים דבר מכל אשר איתנו. כן, לבלי להעלים, לבלי להעלים כלום, לא סנגוריה נמלצה על עצמנו, נעמיד אל מול הקטגוריה הנפרזה, המסורסה של הויספיינסקים או יבנו. הודעה על האמת הקרת חתנו, לא נגדם, והחתירה אל החוף היחידי לשם, זוהי דרכנו, לקבוע יתד שם ולבלי לזוז הימנה. בגאון ובעון הגיטלכתי בסדרה מתרוקנת לאט לאט וחשבתי על דברי ההקדמה אשר איך טוב לספרי. בנוהג שבעולמנו איך טוב, סופר עברי, מכיוון שהוא מסדקן, הרי מתחילו לדבר על המסורת והקניינים הלאומיים. בוודאי, אותו סופר שבעצמו בימי נערותו שבר לוחות שבורים, מכיוון שסבא ימי ספרות והתחיל מרגיש שהוא בעצמו הנה הוא קצת מסורת. הרי הוא קורה, תרבות בני הנורים, דרך ארץ, בפני הטרדיציה של עם זקן וגדול כאמנו. כן, אני הולך מיד להחסניה לחברי וחוטב. אותו הסופר שלפנים קרה בשם המערב, בשם המתוקנים שבהם, כשהוא בא בימיים והוא עייף ויגיע וירא, הוא מוצא פתאום שאירופה ילדה צעירה ופותאי. ולאומתה גדולה היא העצמיות הלאומית שלנו, וממן הפינה וממן היתד. יש מהם נוהגים להוסיף עוד כחוק ולא יעבור את הטיפשות בדבר תחיית המזרח. היי זאת טיפשות. ואני, כך אכתוב לפתח דבריי, אני בבואי היום לעשות חשבון ממה שרשמתי בעיטים שונות, בשנות הנערות, הן יש מעלה שנרשמו לפני חמש שנים. הנני מרשה לעצמי להעיד עליי שלמרות אשר זקנתי וסבטי, ומי מאיתנו לא זקן ולא הפך לבן בחמש שנות המשבר האלה? אין אני חוזר בי מן העיקר שלי, מן היחס השלילי לעצמיות ההיסטורית שלנו, מן הכפירה הגמורה בגדלות הירושה שלנו. אומנם עיקר שלילי, אבל עליו יעברו גאולים. ובאותו הגאון והאונג צחקתי בתוכי. יומרו אפשר שעוסיף בהקדמתי. יומרו, מפני שכותב התורים האלה לא זכה, שהעבודתו הספרותית תהיה גם היא לאחד הקניינים, כשם שזכו הגדולים והטובים ממנו. אולי אפשר מאוד. ואין כאן מקום לעבק תרעומת. אבל איך שיה ואני, אם יש מתעניין בזה, אני במרדי עומד. אני, בהנעה חריפה ותעבדתנית, הייתי מוחק מן הסידור של העברי בין הדור, את האתה בחרטנו, בכל צורה שהיא. עוד היום הייתי עושה זאת. מגרדו מוחק את הפסוקים הלאומיים המזויפים עד לבלי השעיר זכר. כי הגאווה הלאומית הריקה וההתפערות היהדותית מחוסרת התוכן לא תרפה את השבר, והמליצות הלאומיות לא תועלנה כלום. חושך, כאן יהיה אפשר לרשום. צריך ללכת להחסניה. אולם, כעבור חצי שעה, באומדי על המגרש הרחב לפני בניין התיאטרון הנהדר, שמשני עברי דלתותיו הוא ער בעור החשמל, שם החיזיון האטישמי שבמודעות ההדומות השחורות הגדולות, חזר העצב לקוססת ליבי. אותה הסטודנטית היהודית יושבת המקום, תהילה על מרצפת האבנים הלבנה בכל יופייה היהודי הפולני, בכל הדינותה הגוונותה המשקרת, בכל רצינות זרותה לאשר בתוכי, אחי היהודי, הנכון לגבוע בנשיקת קצות אצבעותיה. פרחו להם כרגע, כל דברי החוכמה והזיכנה התפרצה בלת הגניחה החמוקה, וכתונתי, כתונתי מאוד בעיני עצמי. היא תהילה טיפפה וצלצול כולה המשקח טבל היה יחד עם זה, כאילו היא רוצה הוכיח בו לבני שיחתה המסובבים אותה, שהיא בעצמה מתביישת מפני רוב עניין דבריה ונועם מדברה. היא כמו שבחר רוח על מעגביה בעלי הזכנים השחרחרים המסופרים המבוסמים. רצינזנטים, רצינזנטים יהודים ופולנים גם יחד, השחר מחר יחסו את עמודי עיתוני המקום ביטהילותיהם המזויפות לחזיונו המזויף של ויספיאנצקי. הנה הקוס, קוס פתראלה. נתכווצו ההגרופים, והיה שימום, שימום קשה, שימום תוסס, שימום ארסי. לא היה מקום להסתר ממנו. השניים התחכחו כקרח הנהר המשתבר בעביב. כל דברים וצחוק היה מסביב. צחוק פולח כליות ושלו החלאי, רק אלאי. הרגשתי בגבי הכפוף ובצבע בגדהי הישנים, אשר לא לפי נוסח המקום, אשר צבע תלאיהם לאור האלקטרון וכמראה העלים היוושים שהתגלגלו מתחת לספסל בלי דופן שעליו ישרתי לפני שעה וקראתי את פאוסט. הרי נדומה לאיסי יהודי שב מימים קדמונים שטעה להיפודרום אלילי ולפניו הרוכבות הערומות למחצה מסתערות ענה וענה על סוסיהן העבירים. הדרך בשבילי הלא ברורה היא הקוס מזוגה האחרונה, היחידה, הגועלת, עלי לשתותה. ושם, שם נשיר שיר חדש. שם נבנה גם במה חדשה משלנו מה איפה אני רוצה אמרתי לעצמי לאחרונה בלכתי משם. קרקע, גאולה, מהפכה היסודית חיים אחרים בעיקרם התרקמו כל אותו הלילה מילים ומבטאים בלב וזרם דם חדש בלתי שחייך התפרץ לתוכו. גבות העיניים נתו וחיסו את השביב השיר התלקח בהן שוב ובייתר עוז השביב היה שביב מוזר לגבי שביב החלטה סוף פרק א' מתוך מחברת שניה בספר מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מכאן ומכאן מחברת שניה פרק ב' This is a LibriVox recording. All LibriVox recordings are in the public domain. For more information or to volunteer please visit LibriVox.org Read by Omri Lernau Jerusalem מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מחברת שניה פרק ב' מתוך חמישה פרקים מהפוגרום שהיה בעירו עיר הפלך הדרומית עיר מולדתו ושבו בפוגרום זה כמעט שנגמרה כל תנועת השכרור בה לא סבל הוא דוד דיאספורין מעומה אביב לא נהרג שדי אימו לא נכרתו אחותו לא נהנסה אכיב לא נהסר בעד הגנה עצמית ואפילו ריחושו לא נשדד בכל זה לא נעשה בנס כי אם בדרך התבע הפשוט אביב שווק חיים לכל חי בערב המאוראות הגדולים ממך עלה ממושחה מחלט הדק האיבר אימו עומת עוד שלוש שנים קודם לזה משבר לב פתאומי אחותו היפיפייה ניסעה עוד בחיי אימה לקומיסיונר גליצי עמיד ויצעה לגור איתו לקרקוי ואכיב הבכור נדד לנויורג ומשם לשיקגו לפני כמה וחמה שנים אביב עליו השלום שילם בעדו שלוש מאות רובל ובנוגע לרחושו לירושתו של דיאספורים שלא נשדדה על זה כמדומה אין מה להערך אביב כאמור מת בהתחלט אותה התקופה רבת העלילה זו התקופה היותר בולטת ובבדאי גם היותר חשובה בדברי ימי חיי דיאספורים חיי צעיר יהודי רוסי סהן היה אז עולם הצעירים ברוסיה ודיאספורין היה אז בין 18 נוסף לזה אקסטרן ככל בני גילו סוציאליסט ככל בני גילו לוקח חלק אקטיבי במשחקים של חובבי האומנות הדרמטית לטובת הקופה כמובן ודווקא באיזו התלהבות מיוחדה קצת לא ככל בני גילו ושמוך על שולחן אביב כערוב הגדול של בני גילו אביב בונים דיאספורים היה סרסור בהסקי פשטן וכתניות וחדר גדול היה בביתו הסחור שבו היו גומרים ענייני כל מיני שטרות אקציות אובליגציות קונטרקטים אביב היה בהול ותרוד כל ימים אפלפי שעיקר עבודתו היה ביחוד בימי הירידים הגדולים אז היה מסיר את נעלי השבת הדלקטיות שלו ונותן על רגליו מגפיים גדולים ויבישים המאפרים בעפר ומעלים הווק זכנו של בבונים דיאספורים היה סבוך והדמדם זקן רוסי וגם גופו היה כמעט מוצק לא יהודי כלל אבל מגפיים אלה היו סמל העבירות וכולם אומרים יריד עם אביב העלמן חי דיאספורי נצעיר בשלום ובמישור העב אומנם יש היה מרמז לבנו על זהירות עצמית עם אין לא כלומר והרי שצריכו לדוג לעצמו להישמר לנפשו אבל בדרך כלל ידע בן שדעת עביב כדעתוי וכדעת כל האמשים בעת ההיא שצריך להתערב הפוליטיקה של סתה, עבור ועמוד מנצד כמעט שלא הייתה אז בנמצא ועל אחייה של אמדיאספורין המנוחה אריה לפידות היו הם כולם בצוות אחד שופחים לג כמיים בפניו הדות לפידות באז לעיר הפלך מאיר המחוז הקרובה בשמש זמן קצר בחיונת הרב מתעם הממשלה את הקיונה עזב עריה לפידות מחמד חיכוחים ומחמד פרינציפים איוניים ובמה התפרנס בעיר מגורתו החדשה לא ידעו קרובה ובני משפחת החותו המנוחה היו לו כמדומה איזו שעות עבודה בבירו האמיגרציוני שנפתח אז בעיר אבל בבירו כמה הוא מסתכל מזה ואם זה מספיק לו לאוכל לא ידעו אי ידיע זו יקבע אמנם במקצת בעד בעלי דברו שלא להקניתה הוא ביותר ואף על פי כן לא היו יוחולים שלא להתכלס ברובבי תורתיו בירו החזמן ובהפוסטולטים של השקפת עולמו שהייתה מוזרה במובן הרחב של המילה הזאת כפי שהיה מוסיף ומתאים צבי בנו הצעיר של אריאל הפידות שגורה הייתה אז בפיו של הדוד המוזר המאמרה מזה אין מה לצחוק אבל בנו בין החותו מידי היה מתחיל אריאל הפידות לגמגם כי לנעום לא ידעו במי הנאומים ההמה על היחידה הולך בדרכו ועל בני האדר הנמשכים אחר המודה אריאל הפידות בעת ההיא כבר לא היה צעיר בין 45 אבל הוא היה מוכיח שלא מחמד זקנה הוא אינו הולך בדרכיהם של בני האדר כבנה מיוחדת כבנת עלומים דווקא ביותו עזי לשיטתו שצריך אדם ללכת בדרכו אשר התבע לו לעצמו אידיאלים עד רבה ההוא לפידות עומד דווקא על זה שצריך ללכת בדרך האידיאלים הוא טוען ההולכים הרעים אינם צריכים להתיל צל בעיני הבריות על האידיאלים הטובים בדרכיהם היה על ההולכים ההם ללכת ניטשייני וציוניסט היו מפסיקים אותו ומושכים בקטיפות הדרך אשר אתה הולך בה תביא אחה אל התוגר בו נמדיה ספורין לא היה במחנה הוא של בנו אבל דעתו בכל דבר הייתה כדעת הדור הצעיר חוץ מזה הוא ידע שבנו הוא אקסטרן שהוא מבלי ימים כלילות על ספרי היסטוריה וכל הנחוץ ונתן לו מנוחה אמנם בכלל הדבר לא יפלא מי את הבן מאוד להגות על אדם זה אביב שהיה פוגשה הוא שעה שעה לדי הספורין הצעיר היו אז כנראה עניינים הרבה יותר בלתי סובלים דיכוי ובבדאי גם יותר חשובים ונעימים הוא וחבריו היו אז להכיסת לפידות הזכן המטריאליסטים המושביים הולכים בדרך הפרוגרס עם חוקי הברזל על שכמם הלכו הם האקונומיסטים ההיסטוריים לקראת הסדרים החדשים של הפרוצס העיתני כי מהפכים המיצים צעדו לקראת התנאים הסוציאליסטיים של החברה האנושית בכלל בני האונה בני הדור או חזי ברסן התקופה אנשי המעשה היו במפלגתו של די הספורין למשל היה מנהג מקובל לסדר מדי פעם בפעם חתונות בדויות בין החברים והחברות לתחליט אספה ופופגלדה חתנים וחלות היו יושבים אצלם באספותיהם העשורות בראש השולחן רגע הראשון עם תבו פתאום והוא דובי די הספורין בין בונים אסרסור השושבין התמידי היה קורה לעזרה את קישון המסחקים הקומי שלו הרבי העלילה ומרובים היו הם בארץ ורק לאחר פוגרום, כשהוא יצא ממנו בשלום, כאמור ורק שבכינותיו נדחו בגללו צריך אולי להוסיף כשאבא כבר לא היה בחיים התחיל המנוח להעסק את מחשבתו של די הספורין באיזו עמידה אילו היה הוא איתו מה הייתה דעתו בנידון הזה ומה היה הוא למשל אומר לחיזיון על אז טבע נפש האדם מהו ביחוד היה די הספורין הצעיר רגיל להעלות על זיכרונו כבר אחרי ככלות הכל שהיה ביניהם, בינו ובי נביב פעם אחת מונם די הספורין לרגל השקב כאמור וכמו מילב היה בהול ותרות תמיד אבל בעצם הדבר היה בעל דעה מיושבה מאוד עוד זאת ייסורי מחלטו הקשה גרמו לו וגם למדוו שיחבד את עצמו ומכל החולשות היהודיות נשארו לו אולי רק שתיים לחשוב את דוד בנו לבל קשרונות בלתי מצויים שהעתידות בלתי מצויים נכונים לו ולהוציא פתאום כל ספר מידי זר קורה באמירה הרענינה במעת המעיין בנוסף לבנו האקסטרן גברה כפי הנראה החולשה הראשונה על השנייה והיה מתפק בכל כוחותיו ובלבלת ראשו בשעה שהוא מתכונן לבחינות אפשר שעלמידת איתה פקוטו זו השפיע גם אותה עובדה שלרוב לא היה דוד לומד לבדו אלא בחברת בין החנבני הרוסי שחינם ראה דוד מנוער ראו מאז עזב את החדר המתוקן שבו בילה כשנב החצי וממנו הוציא מה שעוציא כי גוי קטן הוא נהג בו דרך ארץ הפתגם הזה היה שגור ביותר על ספטי בונם דיאספורים גוי קטן זה עוד יגדל ויהיה לסטולון הצ'לניק ואתה תעמוד לפניו בלי חובה איך שיהיה והעובדה הייתה עובדה הדבר שבמציאות העב החולה למד לבלי להתריד את בנו האקסטרם אפילו בשעה שזה ישב מתוך שלא לשמוע בא לשמוע עולם פעם אחת בשעה מאוחרת בלילה שב דיאספורים העב מן החוץ סבר רצון מאוד דין תורה היה לו עם איזה סוחר וזכה בדין זה היה חודשים אחדים לפני פתירתו גם דיאספורים הבן זה עתה שב מחתונה שעלתה ביחוד נעמו 17 איש הוציאו שלוש רזולוציות והוא דיאספורים היה בפעם הראשונה יחתן ישב בראש השולחן מילה תפקידו באופן מצוין לעונג כל הנאספים ואחרי גמר ההשפה קרה לפני מתי סודו שנשארו לשם זה ווועצלך הרבה את אצל מבוא הקבוד של נקרסוב ולא יכול לשכב מרוב התרגשות בכדי להתראות לעיני אביב שיהיה כאילו הוא היה כל הנשף בבית פתח את זה ספר לימוד והתחיל להבית בו העב התפשטת בגדיו בחדר השני והעריך משומה בדבר זה שלא כדרכו לבסוף לא יכול כנראה להבליג על רגשותיו ונכנס אל בנו אחרי חצות הירוי נב בחיבה בחיבה אמיתית קלתו עם הנפט ראשו לעוד טימאון נעים נתבדרו שולי כותונתו ממה לה ונתגלו הירומים כל חלקי גופו שבאוד חודשים אחדים לא עמדו בפני הניתוח נו, ומה בכך צריך ללמוד אמר דוביד בכל שלא לפי שנותר ובוגדן חמלניצקי הלך זה כבר שאל העב בעלמה רק כדי לסוכח עם בנו כי תמיד לא היה רגיל אצל שאלות כמו אלה אנטון בשם בוקדן חמלניצקי היה בונם דיאספורין קורא לחברו בלימודים של בנו שמחבר הבלתי חבר הזה היה דווקא אנטון זרזוב אלה בעל נפש אחזריה קצת אחזריות מחוסרת רצון נפש רוסית אבל פשוטה בלי ארמומיות וסונת כל לימוד עד כדי מדרגה מגוחחת עולם דיאספורין העב בשעת בדיחות הדת היה אוהב לחנות את הצ'ינובניקה עתידי הלז שלו בפניו בוגדן חמלניצקי כנראה עמד הוא היהודי הסוכר פעם בזמן מן הזמנים והיא קשיב איך שבנו שונה את הפרק ההיסטוריה הזה להגוי שלו ונתרשם דיאספורין הבן שהיה באותה שעה תחת השפעת החתונה והנאומים הרבולוציונים נתורר אחר שתיקת רגע והשמיע משומה בכל פתטי אבל האם יודע הוא אביב מיהיה בוגדן חמלניצקי באמת זה היה איש בעל רגש פתריותי נערץ אשר בשנת 1648 התקומם נגד הריצים שדיכו את אוקראינה ארץ מולדתו והסה בהם שפתים אשר האב שממתו היה מושב ולחלון מוגף הטריסים ישב על משקבו של בנו שוב שלא כדרגו ואמר נו, הוא גזרות תח מה תח בספר שבת יהודה ניברו כמו לעצמו ובדיחות דעתו שר המעלב עדיין חי יודע אבל דודי אספורין לא חפץ לדעת הוא אמנם ידע מהאובדשבניק של אילובזקי כי בוגדן חמלניצקי הראה על היהודים שישבו בחבילה הוא וחחרו את בתי המזיגה ובתי התפילה של הנוצרים הוא גם נזכר בחרף עין כי באותו שאור כאילו לא היה נעים לו פורטה בפני אנטון תלמידו חברו אם בגלל אשר הוקו היהודים באופן מבזה או בגלל אשר חחרו את בתי התפילה של הנוצרים אבל איך שיהיה? הוא לא חפץ לדעת אז לא חפץ לדעת משום דבר לא חפץ לדעת לאחר כך כששעה דודי אספורין בקרקוי אצל אחותו והיה מספר לי לא בצורה בלאטריסטית ומחזה הלילה ההוא יש שיהיה דרך אגב מחכה לפניי ובבדי לא בלוי קשרון את קולו הקוקטי של שער בסרות צבי לפידות צבי בין דודו אריה לפידות איך שהיה מתפאר לפני בחורותיו אני אינני חפץ לדעת משום לאומיות אינני חפץ אני אינאטרלי באופן הבסלוטי לכל הדבר הזה יוסם נלב אני אינני קוסמופולית אבל גם לא לאומי עברית ישנה איני יודע אף לקו ואף בנקודות עלו כך קוראים לזה ז'רגון רק מעט רק מעט מן המעט יוסם נלב אבי הופנתי אבל אני את חינוכי קיבלתי בבית הספר האירוני הרוסי על מינדת היהודית נגיד אני יודע מעט מזהר וזוכר עוד פחות מזה למה החכד אני השומע הייתי נהנה הנעת תיאטרונית מרובה לראות את דוביד המחקה ממלא את אינב הבאה של התנקרות ממש קצבי שער בסרו בשעתו ומוסר לא בלי קורטוב של קריקטוריות איך שרק להתאים רחוקות מאוד בשעות ידועות נגיד הוא צביל הפידות מזכר זיכרון כה אחד איך שפעם אחת באינטונציה של מזכיר נשכחות ביום אחת בבית התפילה הוא היה אז בין עשר אולי תלמיד המחלקה השלישית לקחו אביב זאת אומרת, הדוד אריה והכניסה הוא תחת תלית אחת נרדו לגשם והיהודים קראו בביבליה היה איזה ניגון משונה מעניין בלי שום פקפוק מאחר בהתגדרות קיצונית לפני הבחורות מאחר שנכרת כל כך בזכרונו חתן תורה חתן בראשית איך קוראים לזה? בחג השבועות היה זה כמדומלו הן יש מנהק הזה אצל היהודים הלאו כן לאחר כך ביקרקוי כשדוד, דיאספורין כבר חפה צלדת והוא למעז בלילה הוא בשעת שיחתו עם אביב היה דומה גם הוא לשאר בשרו ועוד עלה עליו הוא דוביד לא הסתפק בזה לבלי לחפות צלדת ולהיות ניטרלי במובן הבסולוטי הוא דוביד היה לאומי אנטילאומי מושבא ועומד הוא היה כזה על פי הוחחתו הפנימית על פי כל השקפת עולמו הסוציאליסטית והתגאה בזה גאות קנאים הוא לא די שלא חפץ לדעת כלום מן הספר שיזכיר אביב בסנטימנטליותו הוא שנה אותו על בנותו חיץ בינו ובין העולם הכללי של עם הארץ אכיף בדעתו כי הלאומיות בכלל זה חיזהיון ריאקציוני כי הבורג'ואזיה המציע את המושג בכדי לחבוש על ידו את שוקי העמים הנכנאים ולתחליט זו מנהג את הממשלה המשוע הבדה להבורג'ואזיה פוליטיקה של אסימילציה ביחס לאמי הנכר אנחנו כלומר אותם חולי הנינו נגד זה ואנו מוכים גם נגד מהסעה של ממשלתנו כלפי היהודים אבל לאומיות הדבטלות אסמילה הזכיר הלאה הלאה עכשיו נשמיע שתיים אז כן פיהק בעייפות על אינב עבר צל של חוסר שינה ידב נחתו על ברכב כל גופור נכפף לפניו ויהיא דומה לאר-אר אינב הביטו לארץ וכל של הכנאה הוציא מתוכו נו ואחרי רגע שוב אמר פעמיים נו נו יהה כך מילה גזר אותך יהה כך אבל כך לא יהיה לא נתן הצעיר דמילו יספור אינאב שטק שטק נכנה חכח את יצב התמודד ואמר חמישים ותשעה אקסטרנים עמדו למבחן השתקד רשים, בחירים כמה סבור אתה לא נכשלו? שניים את כל השאר הכשילו הצוררים במתכוון אבל אנטיסמיטיזם הבן סגר את הספר ברוגז ולא אמר כלום השירה הישנה האב גיכך איזה גיכוח רפה פשרני ואמר ואז בוקדן חמלניץ כאילו למה אז כל התערה מה? כדרך התגרים נהם הבן בקרבו ועל משכבו לאחר שהלך הוויב הגע אנטיסמיות מה פירושה? לא רוצים בנו לא רוצים לקבלנו לא אכפת להם כלל שנהיה לבדד מדוע, לא נכון, לא נכון עולם בו יום הפקודה בעת שקרדומו של שכינם אבי אנטון עדיין לא נרחץ והם רבי העלילה התפיסו פרוקלמציה על קונטר רבלוציה בקעה אף על פכן שאלת האב המנוח את המוח הצעיר באחד הללות למה בוקדן חמלניץ מליצקיה? למה? סוף פרק ב' מחברת שנייה בספר מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מכאן ומכאן מחברת שנייה פרק גימל This is a LibriVox recording All LibriVox recordings are in the public domain For more information or to volunteer please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner Jerusalem מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מחברת שנייה פרק גימל מתוך חמישה פרקים מעון החוטו של דיאספורין בקרקוי היה באחד הרחובות היותר נעים ששמו כשם מלך פולני ידוע העולמים היורבים מרווחים ובבוקר בבוקר הייתה צעקת הילדים המפונקים הגדולים עם הקטנים הולכת על פני הראיתים הנעים מסוף אולם אחד עד סוף השני אז הייתה בעלת הבית היפיפיה שמכל יופיה לא נשאר לעוד אלא אולי חזיה המכותיו יפה יוצאת מחדרה בחלוק בוקר לפעמים רק עטופת סדין מרו גזע שטופת ממרורים ומקללת את הילדים ואת המשרתת הפולנית האישה הזאת ילידת עיר הדרום הרוסית למדה במשך מספר שנות ניסויה להרפרנט הגליצאי לדבר ולהתלבש כפולנית מלידה ומביתן את כל תנועותי הקודמות בהיותה בביתוליה אמנם לא שכח גם כן אבל הגרציה המיוחדה שלהן כבר לא הייתה להן עוד היא לא חדלה גם להרגילה לתפוח על זרועות ידי החשופות למחצה בהיותה מסובע עם אחר ביחוד הייתה מרבה לתפוח בשבתי יחד עם שער בשרו של בעלה אבל זרועותיה בעצמן צריך אף על פיכן לשער כבר לא היו אותן הזרועות הן אמנם היו עדיין צחות מלאות ורקות אבל איזה ניבול בצבע האור איזה ניבול דאק ושלא בזמנו התחיל כבר לפעה בהן ודיאספורין, האך יש שהיה מביתה להן אינו רואה כלום אבל תוהה בבלי יודעים כל פניו היו משום מה בשעה כזו תהיה אחותו הייתה אומללה העולמים היו רכבים והרייתים היו רבים צפופים אבל בכל פעם מידי עברו שלושה חודשים וצריך היה לשלם את שלוש מאות הקטרים שחר דירה הייתה הבוכייה עולם באמת הייתה כמיסיונר מצויות אבל הכמיסיונר האווה וכבד הנשימה שכל השקב היו ברוסיה לא היה בביתו כל הימים ויש היה מתאצל לשלוח כסף להוצאה האישה ידע כי יש לו לבעלה פלגש בברשה שהוא מבזבז עליה ממון הרבה ועל כן להחיסו ולקחת ממנו נקם נראה פנים סוחקות ביותר לשאר בשרו שאר בשרו של בעלה והייתה נוהגת איתו כמו שנוהגין בכל לבתים המיוחסים של הרחוב הנאה אשר שמו כשם מלך פולן ידוע ועולם בהמקי ליבה אהבה דווקא הייתה קמיסיונר האווה בעלה אהבה דווקא להבית על גופו השמן ברחצו בספל בורית בוואו מן הדרך ליום חג הלידה והקינאה לפילגשב החלטה והוצאות הבית התרידוהה והיא הייתה אומללה ההוצאות היו מרובות לא ידעו מהיכן אבל החוטו של דיאספורין למדע לדבר על חינוך טוב ועל חובות אמן זה לא יתאים לה כל כך אבל היא, המטרונית, חשבה כפי אני רוא להשפיע בזה על בעלה ולפיכך היו לכל הילדים מורים מיוחדים לגרמנית ולצרופתית ולניגון על הפסנטר ולשניים שלושה מקצאות מלימודי הגימנזיון הפולני שהם הילדים הצעצועים לא היו מוכשרים להם ביחוד בפרט היה בין הבחור נער בין 12 אבל גדול בגופו לא לפי שנותיו חלש מאוד בלימודיו זה היה תחשית שרבים כמו הוא וכל שעונו ועיר הצונו והקעותיו את הילדים הקטנים ממנו והתנפלויותיו על המשרתת כל זה היה מצלצל בבית יום יום כקופסת צדקת הצדממוות והיה מחריש כל אוזן בית בורג'ועזים כל נעימויותיו אדיאספורים מטיל במר רוחו לפניי לאחר שהייתי גומר את שעורי הגרמני עם תלמידי הטוב וחולי תבול זעה ופניי מלאים קפיצים אני הייתי נכנס אז לחדרו ומחזיק את השיחה משקן בעלי בתים בורג'ועזיה כן, אבל צריך להוסיף יהודית הבורג'ועזיה שלהם היא רק בלי יחוסוות בלי נשמה יותר רע אבל דגל התרבות שלה בידיה הוא הוא גם בלי כותוב של עושר לאומי בלי כל רחוש תרבותי בלי משהו חוש של ארץ מולדת בלי זכר לספה עצמית למה יתפלא על הקאור בימים הראשונים להתבד אותי להורח לא מצאת איכן בעיניו היותר נאמנה על זה הייתה שהוא לא היה מרגיש עצמו איתי בכיתוב היה מדבר מלאכותית אני הגבר דיאס פורינשמי בן אדם רגיל למרות שם המשפחה שלי שאולי אינו רגיל באיזו מידע הוא היה משתדה להיות פמיליארי מדבר דברי קסילות על עודות פניו שכמו שהמראה של כיס מעידה לא עליהם כמו כולו רגילים למדי וכל השאלה הבוערת שבפניו היא אולי מה שבן אדם שכמותו שלא היה מעולם באנגליה וקולוניותיה ורק מתעתד לנסוע לאמריקה מגלהח את ספמו מה דעתי? אין בזה איזה זכר לדבר ועולם דעתי הייתה רק שהוא בוודאי מתחרת אחר כך על התון המעושה הזה איזה מעשה נערות ממין מיוחד ולכן רחמתי הוא והיה לי לא נעים מה שעשאני עוד יותר לצנינים בעיניו הוא לא יכול היה לסלוח להיות מבטאי הרוסי שפה ציחותינו ואת סגנון דיבורי שהיה אומנם צריך לחשוב לא מן המובחר למרות או מפני שהיה מכוון לכורה על פיקול חוקי הדיגדוק ולסלוח לי גם את כל עינויי הרפתקאותי וויזיונותי עם תלמידי הטוב הוא לא קיבל בהאהבה גם את המלך שזריתי על פצעיו החברותיים ועולם בתוך אותה אטמוספירה של בית אחותו נעשיתי אני לא סוף סוף הנפש היחידה אף כי עוד זמן מרובל הוא יכול לסבול הרבה מצדדי תכונותי הוא ידע למשל כי אני סופר בלשון הקודש וגם זה שט עליי לחטאה כידוע היה לו אז מן המקורות הלועזיים שמעם התחיל לשרוב ולמלות את ידיותיו היהודיות כותבים כל הסופרים היהודיים הלאומיים יהודית זאת אומרת ז'רגון גרמני הוא אינו נוגע בשאלה אם זה טוב או לא טוב אבל למה אני היחד יוצא מן הכלל אני יודע הייתי ענים בטוח כך מתגרבו ארץ ישראל ציון זו מילה ריקה בשבילך מילה שאינר אומרת כלום ללווחה ציון היה הוא מעמיד עליי עיניים במתכוון ציון ציון הוא הדבר סיון לא הייתי אני עוזב את המערכה ויש גם שהייתי מוסיף בדקירה בתון כזה יבטה אני בנחותך הגדול תלמידי זה לעתיד לבוא את המילה אסתטיקה אבל בתוך כדי דיבור חושש לאמת עוד עומד ומבער שאני אמנם אינו עסוק עכשיו באסתטיקה אינו עסוק בציון של מעלה כי אם בארץ ישראל של מטה דיאספור אינר מביטבי באותו מבט התהיה שהיה מסתכל ביזרעות אחותו ומבטו היה אומר אתה הטיפוס אבל טיפוס משונה איש המתאמר להיות לאומי יהודי עדוק ויחד עם זה הוא אומר כי את היהודים כיום אינו מחבד כל עיקר בתימאון גמור היה הוא הגוי כפי שהיה בעיני עצמו שומע לי כשהייתי מסביר לו כי אני, הציוני אינו מדבר על תחיית הרוח על תחיית רוח העומה העברית כי אם על יציאה על שאיפה ליציאה מן הגתו רנסאנס, תחייה אלו הן מילים קוסמות מאוד אבל מקום בשבילן אין אצלנו אין מקום אצלנו בשביל תנועה של תחייה, אנו לא איטליה הציוניות שלי אומרת הגיע השעה להחלק יותר מסוגל לחיים שבין ישראל לחדול משוות עם אחרים ולתלות הכול על רשעת אחרים צריכים צעירי ישראל להבין מה הוא עמם כשהוא לעצמו בעבר ובהובע מהם הצעירים בעצמם בהובע ולעתיד הרוח העברי זה אינו כלום הירושה הגדולה אפס ותוהו הנה זה מאוד בשנים אנחנו יושבים כאן בין הפולנים מאוד בשנים ירקו ואנחנו מכינו את הרוק ישבנו וחתבנו ספרי פלפול או דרוש שטוט וגועל נפש זה רוחנו הגיע השעה להעריך את עצמנו כהוגן והערך אינו גדול אנחנו איננו ראויים לחבוד אנחנו נהיה ראויים לשמנו האנושי רק אז עם נלמד את צוד העבודה קראת החי עלי אדמות כאמור אצל שניחוף סקי שלנו משורר עברי מין המיוחדים לא היה מזיק לך כלל דיאספורין הלמה לידעתו האם יבוא יום כזה בחיי נפשי אני כבר היו ימי יעוש גמור בנידון אבל זה לא נוגע עכשיו יודע אני רק אחת אנחנו נשיב לנו את כבודנו אנחנו נכדל פרעושים אם נעמוד בניסיוננו זה האחרון ונרקוש לנו מקום בארץ בעבודתנו כן בעבודתנו כי הנה כל העמים חיו עבדו ויצרו להם ולדורות ואנחנו ישבנו ביניהם על אדמת נחר ותיפלנו בשידים יודע מה באי עבודה חתנו ובעבודה בעבודת עצמנו כל התיקון בא נוכל להיגאל זוהי תקוותנו היחידה אין אנו יכולים לבלי לקוות לה לבלי לנסות בה צריך להעלות לשם להיווכח לא להתחיל לעבוד ובסדה ספרי בצידי דרכים אשר רוחו הוא שדיבר בי ומילתו הייתה הלשוני היה אז כבר תגמר ומניעה אחרת ליינסיאתי לא הייתה גם דיאספורין היה כבר עומד על הדרך להחיב לאמריקה אחרי השר תקוותו להיכנס לבית הספר הטכני שבעיר נשערה מסיבות בלתי תלויות מעל כן גם תקוותו זו נשערה מעל תקוותו הראשונה להיכנס לבית ספר דרמטי ברוסיה נשערה מעל זה כבר חודשים האחדים אשר בילח ריזה בבית אחותו היו בני גהינום במלו משמעות המילה גהינום גמור מחוץ ומבית מחוץ היה בניין הקולוסליש להצכניקום עם עמודיו הגדולים והגאונים עמודי בית מקדש שסביב סביב לא היה הודי הספורין מטייל או יותר נכון מסתובב חצאי ימים עדיין באותם הרגשות הפרימיטיביים של אדם הראשון בירותו את להתאחר ומתפכת אצל גן עדנו בבית הייתה האחות עם מעצים לותיה והיו הילדים עם עשרת מוהם והמד הפסנתר ושרר המחסור וקרובו של הבאה למסיח הקטן של שערות רקות סמוך לספה התחתונה הרכה מעל חודו של הסנתר הגלוח הרך היה בתור בן בית ששם על פניו כמסכה את מחבש הספעם בכל סדר השכמת הבוקר מידי לונו בבית אשת שער בשרו ישנם פרצופים בין בני האדם קרן אור אחת בממשלת החוש החזות על הפעם בדעתו של די הספורין היא חי נפשי מרוסיה המשרתת מה? רעיון מוזר באמת לא היה רעיון מוזר כלל המשרתת הפולניה הייתה חביבה למדי גוף רענן גמיש, רוטט, בכל כוחות הלומב ואור עינייה אם כי היה קצת מיימי אבל בלי כל משבר בלי כל צער עולמי כיביכול שלה בטולות האינטליגנטיות שלנו ובלי הכוסף לשמד ולבין עם אחר פניה של מרוסיה היה תמיד כאילו זה כרגע נשק לעהובה מעורבה בצחוק תמידית גם בשעת שפשוף הקרקע גם בשעת רחיצת החלונות אפילו אני יש שחשבתי לי לחתאה מה שאינו מנשק לבישעת הכושר לא, די הספורין על ניצחק רומנטי לא הייתי מעולם ובדמיונות אינוי שוגה אנחנו הלא איננו בעלי דמיון כלל לאישה לא ניקח אותה וגם היא לא תנסה לנו אפלפי שמעידך גיסה היה הדבר רצוי מאוד החלפת אדם בשביל זה חכמנו אנו וזקנו באמת יותר מדי לדעבון הלב כן, לדעבון הלב כן, היא רחוקה ממנו ויחד עם זה, איך לומר זה לא קרובה שום מה, אין יודע אבל היא אינה יכולה להיות רחוקה כסבורתה אני מפתפת בוודאי מפתפת אבל גם זה לא נכון אפשר אין יכול זה לברר לעצמי העיקר שנערותנו אנו אינן כן זוהי בת עם ברי בהרבה מובנים גם קבוצתה מאחוריה כמו תסחק תמיד איך אמרת כבר בממשלת החושך אפשר מאוד כאן היצירה הפולנית הפשוטה בתוך החזיריות הבורג'ואזית היהודית אתה אין חמשורר אנטישמי לגלג דיאספורין בנידון זה לא, נעשיתי רצין רצין ביותר הנני אנטישמי ואולי במידה מרובה אולי עוד יותר מכל אלה שרמדו טכניקה בכל אופן אני מבין אותם אבל בנידון זה המתן למה אתה מתכוון באומרכה שאתה מבין אותם נגע דבר הדליבו של איש שיחי פשוט אני מבין את העובדה ואת סיבטה הטבעית הם מדברים על דבר התבוללות הם דורשים מאיתנו השכנים, הגירים שנתבולל ביניהם מה זאת אומרת? נו פוד של הסוציאל איקונומיה תן הנה את האורים ותומים של השקפת הפוליטיקה מה זאת איפה אומרת? זאת אומרת שהפוליטיקנים שבהם רוצים כי כלותיהם של היהודים יהיו באדם ולא בעד באי כוח הלאומים המתנגדים להם בממלכה שכלות היהודים יהיו פולנים ולא רוטינים, מדיארים, צ'כים גרמנים כך ואולי עד כמה שהפולנים הרדוני המצב בפועל הם אינם רוצים כלל להכניס את היהודים הנבזים בקרבם בחברתם כי אם לדחות אותם להיפתר מהם וזוהי אנטישמיות צ'אק דיאספורין אז לגלג תיאני בשוקינו אין להם כל צורך ובא הפסקה בשיחותנו ראשי נתבל בל קצת שוקינו, שוקינו, שוקינו ומתוך הבלבול כאילו נסתמנו במוכי המגפיים המאובקים והמתרותצים ביריד של אבי דיאספורין המנוח מלך השוק העברי את הדממה הפריע בן אחות דיאספורין הבחור תלמידי ותלמיד הגמנסיה המקומית שאימו האמינה בו כי יהיה לי פופסור באוניברסיטה שבוינה הוא עמד מעבר לדלת והקשיב לשיחתנו שפת שיחתנו ארוסית הייתה אמנם זרה לו אבל די היה לו מה שאנחנו יושבים ומסוכחים על מרוסיה שכבר הייתה תתינה בלבבו הלאה בכדי שלא השתעמם הוא כנראה הצטער על שהשיחה נפסקה כל כך במוקדם ולכן נכנס לחדשה גנבה איננה אמר הוא פולנית בכל בסיצרוד והבטוריטטי קולו של אביב אבל לתת לה ללכת מן הבית אסור היא נוהה מאוד אחריהן שיצבה חי נפשי, אמא אומרת שבכפרה יש לה כבר חתן אמא שלה אמרה זאת ביותר כאן חי נפשי אמא שלה גר בקפר היא משומדת מה? ברם זה היה נכון? מצד אמא כפי שוברר מדברי תלמידי ומשבועותיו הייתה ממקור ישראל אמא הייתה בת בן יישוב אחד קרוב שברחה עם מההבה והתנצרה מה עשים בכל יום בגליציה ניסינו אני ודי הספורי להתייחס לעניין בקלות לב אבל תלמידי לא נתן דמילו אם היא אומרת כהי אינה יודעת הוא אכבשר וצריחה די להשגיח עליה היא מסרסת תמיד את פקודותיה שלימי בפרט בדברי רליגיה הו, היא זכורה טובה גמרת שאלאו דיאספורין בעבד פנים מעניינת מאוד חי נפשי יש לה חתן נשבד תלמידי ומשמעו לא יתפק דיאספורין ועדק מהר בין החוטו לענות ולם יושר נפשו יעד לא, אני יודע, אלך ושאל אותה ותישאר שם או סב דודו אבל התחשית כמובן לא היה רגיל לשמוע בכלו של אחר ואחרי עבור הגלעים החדים של טענות ומענות בחדר המתבח אחרי דינו דברים קצר בין כולו הבאסי והאבטוריטטי של תלמידי ובין כל נערבת 16 כל חודר בויישנותו ובעקשנותו שווהו ועודיה בוקדן איך נתעבטו משומה פני דיאספורים מה ששם הרוסה של מרוסיה היה דווקא בוקדן איך איב לו במישהו כמדומה לא יעומן סוף פרק גימל מחברת שנייה בספר מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מכאן ומכאן מחברת שנייה פרק דלד This is a LibriVox recording All LibriVox recordings are in the public domain For more information or to volunteer please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner Jerusalem מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מחברת שנייה פרק דלד מתוך חמישה פרקים את אחיו הירש רודיע לי דיאספורים במכתבו משיקגו מצא בשלום אגב, שמו עכשיו אינו כלל הירש אלא הריס הוא שינה את שמו ומדקדק שיקראו הוא בשמו החדש האמריקאי עובדו בבית מלאכה לעשיית קובעים ומסתקר ארבעה עשר דולרים לשבוע את פני אחיו זה הקיר דיאספורים בקושי עלי שכיר, כחש נזדקף ונתקשה באזרתו של הריס נכנס גם הוא דוד לעבודה הזו כמה הוא מסתכל התמייש לכתוב ובכל זאת נפלאה הייתה ההרגשה אותה ההרגשה של בטיחות שהרגיש בבוקר הראשון ללכתו לעבודה ליריקה גמורה היו השורות ההן ומכתבו שבהן תיאר לי את הרגש הזה הנה שיקגו הנה התרמויים האלקטרים האוטומובילים מסילות הברזל ברמה ובמקי תחתיות ברזל, אבן, אש חלונות ואנשים והוא אחי הרש הולך עם החיב לעבודה גם הוא הנה הוא מן העולכים, מן העובדים הנה גם הוא בורג אחד בתוך ריבורי ובוט המרגים המתגלגלים בחישוקי המכונה ששיקגו שמה מה הרגישו ביום הראשון בשובו מהעבודתו שוב, התבייש לספר לי כי אתה אולי אין חי יודע אתה אולי חושב שברוסיה רבולוציונר הייתי כמו שסיפרתי לך רבולוציונר ותולו אבל ידוע תדע כי אני, דוד בונימוביץ' דיאספורין בימי שחרותי ניבאו לי עתידות להיות משחק על הבימה זאת אומרת סוף סוף, לא אחד מערכי פרחי הדקלמציות התרגיות שלי אני מטרגי מקטע הזה מן המכתב אני מוסיף התרגיות תרטי משמע וצעקותיי וסילקי, וסילקי פרחי הדגן, פרחי הדגן במשוגה של המשורר האוסי הפוכתין הראישו את הלבבות וכאן בכנסיות הברית המוחדות נעשיתי לשוליה דעושה קובעים כן, חשב דיאספורין צריך לשאר אותם הימים הראשונים לעבודתו ילמלא הייתה אותן נבואה מתקיימת או ילמלא היו איזו תנאים באופן אחר הכותב, הלא הייתה מנהט חלקו בחיים אור יקרות, לילות נדודים קרושי הבימה, תרגילים וחזרות הפר וצבע הפנים בין פיסים ומשתאות וחגיגות והינטריגות ולויה נהדרה מאוד בסוף עכשיו כל אלה אינם וחייו ולויה נהדרה אחר כך לא חול שכן, שלא תהיה אגב לבעיה ואם לא נהדרה ביותר ישנה באותה מכתב ודווקא לבעיה שנגאי ישר על העניין להראות כיצד קוברים אצלנו בעולם המעשה האמריקאי אלא שהיא משומה בפוסט סקריפטו עיקר המכתב והוא עסק בתיאור האנשים מחיים האנשים העובדים איתו זה הסוג של פועלי הרבבות שלפנים דאגנו להם כל כך והם לא ידו לא היו צריכים לדעת המתרגים הבריות הללו בשעת העבודה עושים את מלכתם אבטומטית שרויים עד סבר ברפש וסמרטוטים וסערות עצמר ופרורי העריג בשעת הפני הם מדברים ביניהם לבין עצמם על סחר השבוע או מריבים את חברותיהם מה קרותיהם אני מצאות במחיצתם כי אחי רובם רווקים ביום הראשון כלומר בשבת הנוצרית הם מעבירים טער על זקנם בבוקר אצל הגלב על פי האב בונימה הולכים אל האופיס ומקבלים סחירותם מראים כפריזיהם בצהריים בשעת האוכל ובערב יושבים הם בקרקוס ומתבוננים אל הקומדיאנטיות העולות בסולם כזכר לעולמות אחרים ולימים אחרים ימי הוויכוחים הגדולים היו בין אלה הבריות שביניהם הוודיה ספורים גם פובתי סתחל וחצי פועל ציון כשבה לבית היה יוצא למפקח לא היה סמלב כך סיפר דיאספורים במכתבו היו שני אלה הרדיקלים מחליפים פתגמי שיחה בלתי שגורים, רדיקלים ויש שההערות הקצרות היו עוברות גם לביכוחים לביכוחים ממש אבל אלה הוויכוחים היו מצלצלים כדיס-הרמוניה גמורה בתוך כותלי הסדנה הנטויים שכאילו היקו על הראש וקראו לך תכם, אחישו נושא לביכוחיהם יש את השמש גם הציוניות שלך יקרי זו הציוניות שאתה בוחה עליה כל כך במכתבך מפלסטינה הפורברטיסט היה סובר שהחוק הסוציאל יהודפקה מן הקפר אלא עיר, ולא להפך בשום אופן ואופן לא להפך ואנחנו היהודים נחיל כפי אני רגע מהעיתון ההולהודות שאנחנו יהודים אנחנו היהודים שאירוניים אנו נשוב אל הכפר הבוז לציוניים ולם חצי הפועל הציוני היה עונה תמיד בתענה מענה אחת עכשיו שתורגיה היא ארץ קונסטיטוציונית הוא כנראה לידה שתורגיה לא נעשתה ואינה ארץ קונסטיטוציונית קצלות המתרגם עכשיו אין לנו מליד ביש לשלוח לשם אנשים הקורבן אינו נורא כל כך ככה תאמו ימי הוויכוחים הגדולים ואתה יקרי על נתומר סנטימנטליות המשיך די הספורים במכתבו אפשר בכל זאת מאוד שעבו להרציחה המושכת והיפה לא אכפת למה שאתה אין לך רואה כל פרספקטיביות בשביל הציוניות שלך פה יש תיאטרון יהודי אבל אליו אין מקבלים חדשים אצלנו באמריקה הכל יוניון ובכלל כפי שאתה רואה קשה פה לברנש כמוני אצלך בכל זאת בוודאי אחרת ואתה אמרת לי לפני נשיאתך זוכר אתה שפלסטינה מצטרכת במדעת טכני ואני אלו חפשתי להיכנס לתכניקום שביקרקוי אין זו לצנות אין מה שלא קיבלוני לא ביהע שם אבל שמה הלאה והלאה היה שוב על אחיב הרש אחידי הספורין ששנים אחתות לפני אותם ימי הויכוחים הגדולים ברוסיה לפני נוסאו לנויוג היה כבר מאנשי ההכרה נעשה עכשיו איך שלא ייפלה הדבר לבסר מבשר אלה ולאצם מעצמותיהם של בני סדמתו הוא נעשה להריס גס כל כך עברו המפלגתי מתגלה אולי בזה שהוא מתאדר לפני חבריו בהור אותו בעץ בעל דוד הרי אך סטודנט יש לי בחם אל תראו שהוא אחיב, כלומר דוד העלוב עובד פה הוא לא מוכשר לקשור זנב לחתול ממש כבטי הצעבבא אבל בטי לכל הפחות הלא מוכשרה אורוירויה לדבר אחר דאו לכם שהוא אחיב כלומר מי שהיה ועולם לא לדוד עודי ההריס עוד ביום הראשון לימור מיינדיו שים לב ירוק יוסי רויאטה אין לדרוש יותר טוב החלטוב אין שיעור FOR THE FUTURE להתיד לבוא יש לי כבר תקוות גדולות מאלה מיינדיו הוא אחידי הספורים היה לפני שנתיים בראש השובתים בבית מלאכה זה אז לא שכח עדיין מאסי רוסיה הנה רויאטה את המפקח זה החלוש בעל הזקן השחור האגול הלאה עמד אז על צידו של בעל הבית וקיבל מקה אחת הפיים ודווקא מידו מיד הריס זה הסכה במפר שביטה המוקה אומנם נעשה בזכות זו ולאחר שהשביטה נתבטלה והכול שבו לעבודתם בתנאים עוד יותר גרועים מה של קודם היא מפקח ליד ימינו של בעל הבית והוא הריס המקה לעומת זה ירד למטה רק בשנה האחרונה התחילו להוסיף ולהוסיף על זכרו אין כמוהו בין הפועלים לגידול אבל כסבור הוא דוד כמה יערך מצב זה כלומר של פלוני בתור מפקח המוקה לא יחיה הרבה מן המקות השירוקה אז בפרט שהיהודי עלה זה זה לא להיות מוקה בפעם השנייה הראשונה הוא קה בידי גוי איך היה הדבר המפקח הוא כמעט יליד הארץ אבותיו הביאו הוא מארץ מולדתם כשהוא היה נער קטן ולכן מי שנעשה אישה ניסה לקבל עבודה בלינוטייפ מקצוע שאין יהודים רגילים לעבוד בו לראשונה הלך הכל קשורה לא ידושו יהודי מי יד כשנודע לדבר ליינקים דרשו הם פא אחד את פתוריו איך החעם סרב וניגש אחד מהיותר התכנים הילד כמוני הוסיף הריס בהנעה והיקאו על הראשו תחת השרעניק שהיא כתיב לא נגעתי בראשו למה לראשו כי אם תחפתיו פעם בחזה הוא ופעם בצידו ודי תתפער אותו לפני אורחו במכתב אומנם לא נמצא כל מילה במילה מאז המוקם מתהלך כצל חולג אמור יום הוא עבד ויום הוא שוכב אישה לו וילדה אחת והרופאים אמרו נועש לחייו הוא לפי דבריהם רופאי אמריקה גנב יודעים מה שהם אומרים יעמותו דווקא מהקעה שנייה ולא מהקעה ראשונה ואז התבין דוד אני בבית מלאכה זה האמן היותר חרוץ ואת המעשה מלפני שנתיים שכך בא לבית זה מקבר והרי היה שהוא נותן לי את התשאנס לגדול מה אתה יכירי בערת ישראל אומר לצורה כזו של מלחמת החיים הוא רהן עוד מה שעוסיף אך היחיה הוא דודי אספורין הסטודנט האקטור שמלחתו בהשיאת קובעים ראויה לאלף כפרות על ניחשוב כי בזה שהוא הריס יירש מקומו של המפקח החולה יוטב לו הלא יוצלך הד רבה ועד רבה על יעתו של החיו לא לבד שלא תביא כל תועלת אלא שעוד תזיק לו הוא דודי אספורין הן איננו nice girl בטולי יפה ובעל הבית ידאגדק בכמו אלה דוד הן אינו ביתי ובעל הבית ידרוש מהמפקח החדש שיראה לו מלאכה אין מקומות פנויים באמריקה בשביל גורמי דחק בעלמה בקצרה כשיעלה הריס המסרטו יוכרח אכיב לעזוב את המקום לפי דבריו רק המפקח החולה השלומיאל הועיל ולבון עתון רק לימה וספורים והועיל והוא מתיירם מפני צוררו יורשו הריס דיאספר גם את שם המשפחה אינגל קצת הרש דיאספרי נחרוץ הרי הוא סומך על זכות עבוד ומניח לו להכיב של אותו צורר יורש להתנודד פה למותר או ללא הועיל התבין mind you והוא דוד דיאספורין הבין וסם אליבו בצריך הייתה יקרי היה כותב בחתימת המכתב צריך הייתה לראות את המפקח המסכן ההוא אין יודע מה היו פניו טרם חלו בו ידי או יבב מתחרב בטרם חלב בגלל זה את מחלתו אשר מת בה אבל הנוכי הכרטיב בתור יונה גמורה בדבריו והליכותיו כמו חי עומד לפנה הזכנו השחרחר והאידיאלי מנתו הטבעית הייתה מסתירה את רגזנותו החולנית כל מילותיו ופקודותיו היו מדודות וחשיות והטמפו של העבודה לא התאימו כמובן ולא יפלא שבעל הבית לא היה מרוצה ביותר בימיו של הרי סדיאספר אחי יהיה חם בוודאי קובעים אמריקאים ועוספה לאותו מכתב היו גם דברים החדים על מות האיש והלווייתו המנוח בתור מפקרח היושב על כיסי רם עשוי לכך פעם אחת נפל פתאום מהלכיסי לארץ בעצם היום הרימו הוא הוא נסעו הביתה ולפנות ערב יצאה נשמתו השמועה על מותו חם עם מוחורת בבוקר מכיסו הוציאו 26 דולרים כשהביאו הביתה הודע המבסר צריך ללכת ללוותו לבית עולמו אמר היריס ולא בכל של מחזיק טובה לעצמו ברשות בעל הבית הלכו הכל לא הלכו נשאו עברו ממסילת ברזל אחת לשנייה מסילות ברזל אין קצה לאחרונה באו בסמטאות שירי החדמה נודף מהן שעפו רוח ואחרי צעדים אחדים בית העלמין מבית התוהרה יצא יהודי אחד שהיה דומה למשרת השמש בבית הכנסת הכר שבעיר המולדת עולם היהודי הזה היה לבוש בגדי כיכונה דומים לאלה של כמרי הכנסייה האנגליקנית כגדים היו לא לפי מידתו על ראשו יר מולכמר ובעת ובכל תרנגול מצחי קרה פאלה וורקז That's nice כלומר בני החיל הפועלים באו כך נאהב יעה נאהב יעה להרברנד העלוב הלז היה כפי הנראה יצר טוב גדול להכניס פועלים תחת כנפי השפעתו אמת היה כבר מונח על השולחן מהירה באשתו עם ילדתו ילדה כבת ארבע, ענוגה, רכה בעלת תלתלים צהב הווים כתלתלי בטי הפועלת ונעימה כל כך היא התנהגה בנימוס לא הרבטה לקפוץ אבל סביעת רצונה על הטיול הבלתי צפוי בעצם יום חול לא הייתה מחושה מעין דוק השמיים נשקף בעד הדלת הפתוחה של בית התהרה עביר, עביר, מרחביה מרומים ומעבר לדלת פנימה עם טירו הקטלים אותיות גדולות ושחרות פסוקים, פסוקים, המצדיקים את הדין ומשבחים את יושב המרומים על מחסה, הארון השחור היה כתוב אדונאי נתן והאדונאי לקח עצו, תמים, פעולו אולי המים הפסוקים והדברים הכוזבים היו מרעימים הנה הכל שבו קרה אותם הרברנד, בשעת הצרמוניה היה כל כך מגוחך מגוחך למרות הכל למרות על מנה הצעירה העתופה השחורים שאינה הצב ומבחי למרות הילדה הרכה השמחה, עם תלתלי בטי הצהב הו למרות קווי הנחיים הקטועים שעלו מפרצופו השחרחר של זה שהלך למלוחות פרצוף זה עם משקל לחייו המהורכות וספמו הקטן הקהה חצאי הקווים המתושטשים של כל מהותו התחילו מרגע לרגע שבאותה שעה מתרשמים ביתר בהירות תשים בתוך פסי החשכה האורה שבבית התהרה והכתבות שבקטלים על סידורי התפילה הקטנים שחילק הרברנד לכל הנהספים בתנועה גלחית איך ניק הצחוק וצריך היה להסב את הפנים אל הקוטל למלוק את הבשר עד לכאב גדול למה לא התפרה צחוץ האותו הצחוק העשור הצחוק שלא בישיאתו ולא במקומו ההכנות בפנים ארכו החקבר בחוץ והיה קרוי מקבר כששמו בו את המת נצבלת מכל גופו הסמרתותי של זה מעדר התנועה ומחוסר הרצון אותו הזכן השחרחר מסופר שעכשיו כאילו נעשה אפור פחמי שקוף כריסי קרניים של אבק ואף כמו התנועה כמעט קט אכן, בשעה שנצטרך הוא להתחפש פנקים שלא יכירו ביהדותו ועדיי שהתגלח פעמיים ואולי גם שלוש פעמים בשבוע רבי ג'ייקוב פנה ראש הקברנים להנכבר מבקשים לנו את מחילתך כל מה שעשו לא עשו אלא לחבוד אוכל ואלא פועלים הניצבים פנה קסו באפר אריה כשקיסו נסדרז ואמר לה מחושה רבי ג'ייקוב להביידו עליך כי מפתרים אותך מכל הסוסייטיז שהיית החבר להם וכל מה שעשו עשו רק לחבודך וועצמו אמר תפילת הקדיש הוציאו דלי מים לרחיצת עדיים אבל רק החדים מהפלו וורקרז קיימו את המצווה הזאת הכל נחפזו להעוכת הצהריים גם בלי זה איכרו את המועד בשמיים מחוץ לעיר הייתה השמש היא עמדה בלב אמרום והחייתה את כל יצוריה הנישרים את כל אשר עוד רוח חיים בעפור השמש, השמש מקור החיים איכן את אתה בשביל רב ג'ייקוב איכן תהי בשבילנו השווים חיים לאכול העוכת הצהריים כשגם אנו נהיה נהיה עם רב ג'ייקוב הוי שאלות שיעות של סטודנט מסתרה השמש שוב בתי נטיבות ומסילות ברזל וטרם ויים אלקטרים את הכרטיסים בעד הכל היה לוקח בכל פעם הריס וכשישבו בתוך ההגלה ונשאלה השאלה אם בא לבית ינקה בעד בתלת חצי היום היה כמו מובן מלב שהריס יהיה העונה והריס ענה אני לא חושב הוא אינו סובר שבה לבית ינקה הן הוא עצמו צבע ללכת אבל להחזיר לא לבה לבית את השעות של חצי היום הבטל צריך יהיה יעשו אוברטיין אוברטיין יקרי מילה, מורכבה ופרושה יתר משעות העבודה הקבועות זאת אומרת את הגיראון יסלקו בלמעלה מן הזמן כך גזר אחי הריס דיאספר והנה מאז עבר שבוע וגזרתו נתקיימה את חוב הזמן פראו אם אתה איפה תתקיים גם נבוע אותו בנוגיה אליי חולופן אם הנבוע לא תתקיים כוכך מהרה ואמני אשער בזה המקום עוד במשך הזמן שהייתי בו מי יודע על כל העניין מהיות תמוהה סוף פרק דלד מחברת שנייה בספר מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר