 Bon dia a tothom. Gràcies, Oriol. Honorable conseller de recerca i universitats, Rector Amat, presidenta del Consell Social, Rector Zergullol i Casals, vice-rectors i vice-rectors de l'equip anterior, rectors i vice-rectors del sistema universitari català, diputats, regidors i altres autoritats, directors i directora del Departament, de gants i de ganes, equip de gerencia, membres del PDeI i del PAS, estudiants, família, amigues i amics. Gràcies per estar aquí, em sento molt ben acompanyada i vull que les meves paraules, les meves primeres paraules siguin d'agraïment a tothom que m'ha fet confiança en les eleccions, a tothom que hi ha participat i a tothom que m'ha acompanyat al llarg de la campanya electoral. Gràcies de debò. Avui és el meu primer dia com a rectora de la Universitat.beufabra, la universitat que he dedicat als terres 23 anys i en què he obtingut, de fet, la major part de les meves alegries acadèmiques i professionals. És també el meu primer dia en una nova etapa, d'un temps nou, en què voldria que la manera de treballar en equip amb un esperit ober i crític i de forma transversal es consolidés com una de les característiques centrals, no només de com fem les coses a l'UPF, sinó també de qui som com a UPF. Les persones que em coneixeu, sabeu que no sóc de discursos llargs. Avui em deien que havia de ser una excepció. Permeteu-me, doncs, que en aquest primer discurs comparteixin tots vosaltres només 3 idees, una proposta, un compromís i una aspiració. Durant les darreres setmanes i també abans, he percebut sovint un desànim o un pessimisme respecte al futur de la universitat. Jo crec que està motivat per dos processos complementaris. D'una banda, la cristalització d'una situació gairebé sistèmica de feblesa econòmica, que ara sembla que comencem a recuperar, i de rigidesa normativa, que actuen com a fred i limiten la nostra capacitat de reacció, d'actualització i d'anticipació davant d'un context que, com ja ha dit l'Oriol, és molt canviant. Incloc, aquí, la preocupació de molts de nosaltres quan advertim que només som nosaltres, les universitats, que ens queixem i que busquem complicitats de les institucions per millorar el nostre finançament. D'altra banda, actualment, estem en una profunda transformació de l'àmbit de l'ensenyament superior, i, més concretament, amb l'aparició de nous actors privats que fan perillar, potser, la posició de les universitats públiques i que apunten cap a una possible desaparició d'alguna d'elles. Aquest sentiment de desànim que he percebut m'ha fet recordar unes paraules que no són meves i que són les següents. Els temps actuals són temps de canvis profons i de renovació. Sovint tenim la sensació que s'ha tocat fons, les inècies que fins ara fluien ara s'estanquen i que les veus amb missatges antics ja no ressonen. Són paraules que la rectora Rosa Virós va pronunciar fa 20 anys en el discurs inaugural del curs 2003-2004 i que crec que serveixen per descriure molt bé aquest sentiment de desànim o de cansament del que us parlo. En la mateixa intervenció, però, la rectora Virós també feia una invitació a l'optimisme, a confiar en la capacitat de les persones i de les institucions per construir un futur millor. I és amb aquesta segona part del seu discurs amb la que em vull quedar per plantejar-vos la meva proposta o invitació. Deixeu-me que es menti tres fets que permeten, crec jo, ser optimistes. El primer és la percepció positiva que té de nosaltres la societat a la qual serveix. Les enquestes d'opinió i els baròmetres mostren de manera sistemàtica que les universitats són, si no, la institució més ben valorada pels nostres conciutadans, una de les tres més ben valorades. Això ha estat així des de fa una dècada i els darrers anys no han vist canvis significatius. Paradoxalment, potser, la societat ens veu amb més bons ulls i confia més en nosaltres que nosaltres mateixos. Així, doncs, crec que les universitats ens correspon a allargar aquesta confiança i convertir-la en projectes engrescadors en propostes transformadores i en èxits col·lectius que ajudin el vanestar de tothom. El segon té a veure amb la centralitat del coneixement, la recerca i la transferència en el present i en el futur de l'economia global. Així ho posen en relleu la major part d'informes i anàlisis especialistes i d'institucions internacionals. Les universitats som una de les institucions que, més clarament i de manera més directa, contribueixen al creixement i el desenvolupament de la societat. Potser no ho acabem de veure o no ho acabem de creure, però les bones universitats tenim una posició molt privilegiada en aquest context. Tenim un sistema de recerca català molt potent on les universitats ja han de jugar en paper central i crec que si treballem més per superar les nostres tanques i morts, si construïm més i més fortes sinergies en el nostre entorn i si donem més visibilitat i posem més en valor tot allò que fem, el nostre futur no només està garantit, sinó que de ben segur serà millor. Per tant, hem de buscar liats fora dels nostres morts, allargant-la amb les institucions, empreses i organitzacions del nostre entorn. El tercer parla més directament de nosaltres. Una vegada i una altra, les universitats han demostrat la nostra capacitat per fer meravelles, per fer de la necessitat virtut i per reinventar-nos fins i tot quan semblava impossible. Crec que no reivindiquem suficientment aquesta capacitat increïble. Les universitats som i podem ser millors quan treballem juntes per reivindicar tot allò que ens uneix i també tot allò que ens diferencia i quan ens ajudem a ser més fortes i més singulars. Tenim eines suficients per poder-ho fer i també tenim les capacitats. És el cas de l'UPF, així com també de les universitats catalanes amb les quals compartim sistema, que tenim un PDI, un PAS, un conjunt d'estudiants de grau, de màster, de doctorat, de primer nivell, que quan treballen de manera colaborativa es senten respectats i estan motivats, són capaços de posar les llums llargues i de tirar endavant projectes transformadors de gran ambició. El mercat d'Alpegne és un bon exemple, però no és l'únic. Així, per tot això, us proposo que apostem obertament i sense complexes l'optimisme. No me l'interprateu, sóc molt conscient que les universitats hem de fer front a desafiaments importants en els propers anys que ens afecten a nosaltres i també al conjunt de la societat. Per això la meva proposta, la meva invitació, no és abraçar un optimisme avuit o naïf, sinó fer nostre i alimentar un optimisme crític, un optimisme realista i un optimisme constructiu. Em refereixo ara al compromís. La història de l'UPF es pot explicar també com una sequència de compromisos de molta gent disposada i dedicada. Crec que això ens ha fet i ens fa més forts. El meu és un compromís ferm amb la universitat amb una determinada manera de fer i de ser. Un compromís amb un programa que hem volgut valent, innovador i respectuós, amb el llegat de totes les persones que ens han precedit al capdavant de la universitat i que rebo com un testimoni que tan jo, com l'equip que m'acompanya, treballarem per millorar i per enriquir. Ho farem amb un estatat i esperit cooperatiu amb corresponsabilitat prioritzant, sent crítics i transparents i buscant com no l'encert de les nostres decisions i accions. Un compromís també amb tota la comunitat de l'UPF i sobretot amb el vanestar de les persones que en formen part. Ens caldrà prendre algunes decisions que segurament no satisfaran a tothom i haurem d'explicar molt bé les raons que les motiven. Però penderem aquestes decisions amb la voluntat d'animar i implicar el conjunt de la comunitat UPF en el progrés de la institució. Estic convençuda que també serà un temps que permeti fer coses en grascadores i que ajudi a renovar la il·lusió i l'orgull compartits per un projecte d'universitat singular i rigorós. Això en el res nou. Així ho han fet tots els equips anteriors i l'equip liderat pel Ractor de Mat, del qual he format part durant els darrers dos anys. Des d'aquí, el meu agraïment i el meu reconeixement a l'Oriol i als vicerectors que amb la seva dedicació i la seva molta i bona feina han ajudat a l'UPF a seguir avançant en el camí de la millora constant. Gràcies David, gràcies Enric, gràcies Esther, Manel, Pablo i Sergi, Toni. Gràcies també a tots els comisionats i delegats i en general a tot l'equip de govern. Jo han de ser compromís amb la resta d'universitats catalanes i amb el nostre sistema universitari. Durant la campanya, m'heu sentit dir que la meva és una aposta per la catalanitat i per la internacionalització, sense cap però, fent èmfasis en el compromís de la universitat amb la contura i la llengua catalanes així com també amb la seva internacionalització. Dic el mateix de la defensa de l'UPF i del sistema universitari català. Defensaré amb totes les meves forces la singularitat de l'UPF el dret a fer les coses de manera diferent, a ser diferents i amb la mateixa energia, defensaré també la unitat del sistema que no la seva homogeneïtat, la convivència a treballar plegats i la importància de fer aquest viatge conjuntament. Una millor UPF ha fet i fa millor el sistema i un sistema més fort també fa més forta l'UPF. I dic més, unes millors universitats veïnes també fan una millor universitat. Estic convençuda que aquestes universitats veïnes ja ho senten així. Però mai estàm de més insistir-hi. Estimats col·legues rectors, us convido a fer vostres els nostres guants i èxits. Per segur que jo, el meu equip i el conjunt de l'UPF, ajudarem, celebrarem i, si ens permeteu, també farem una mica de nostres els vostres guants i èxits. He parlat abans de recuperar i de fer nostre un optimisme realista i crític per defensar i fer créixer la nostra, les nostres universitats. Amb el mateix esperit, comparteixo la meva inspiració o el meu desig pels pròxims 4 anys. Dic que m'agradaria que l'any 2027, la Universitat Pompeu Fabra fos almenys una mica millor que avui, és el mínim que raonablement tothom espera que digui. Per descomptat, m'agradaria que fos així. Per continuar fent créixer aquest projecte comú que va començar a caminar fa més de 30 anys. Però la meva inspiració va una mica més enllà. A nivell intern voldria que en 4 anys la comunitat de l'UPF visqués com un record llunyà el fals debat entre la bona docència i la bona recerca. Que des de la seva diversitat tots i cadascun dels departaments i facultats estiguéssim ben orgullosos del que fan i del molt que porten tant a la Universitat com a la societat. Això hauria de ser relativament fàcil. Hem de treballar per conèixer-nos més entre nosaltres per donar visibilitat a les nostres fortaleses i per posar en valor la riquesa que som i que generem. A nivell més ampli voldria que en poc temps els meus col·legues rectors, jo mateixa, també el conseller i el seu equip s'entrèsim la nostra acció en tot el que permet fer més universitat, en tot allò que fa més universitat. Si en 4 anys desapareixen del meu vocabulari, del nostre vocabulari, conceptes com la taxa de reposició, la manca de finançament o la rigidez normativa, voldrà dir que totes les hores que entre tots dediquarem a gestionar les nostres universitats hauran valgut realment la pena. I voldrà dir igualment que aquest nou temps que comença avui s'ha convertit també en un temps que ha ampliat els nostres horizons. No me l'argo més, però deixeu-me que tanqui la meva intervenció agraïn les persones que heu acceptat formar part de meu equip, la vostra confiança i la vostra generositat. Gràcies, Cristina Pujadas, Enric Valloví, Eva Pujadas, Elena Ramalíño, Pablo Pareja, Raquel Bousso, Sergi Torné i Vanessa Dada. I gràcies també als comissionats, delegats i a tota la resta de l'equip de govern. Deixeu-me també que fageixi un últim element al meu primer discurs, una petició. El nou equip de direcció comencem a treballar des d'avui mateix amb entusiasma i amb la voluntat, com us he dit, encertant les nostres decisions. Ara ens toca iniciar un procés de reflexió i definir les prioritats en les accions de govern que presentarem ben aviat amb la voluntat d'animar i implicar el conjunt de la comunitat en el progrés de l'OPF. A canvi, us demana una cosa que pot semblar temptadora, perquè crec que no és fàcil. Sisplau, penseu i sentiu l'OPF, com el que sou tots, els rectors i les rectores veritables d'una universitat que espira oferir la millor versió de ella mateixa i a superar els seus morts per fusionar-se amb l'entorn en què viu. En definitiva, una universitat que espira ser una institució singular i universal. Per finalitzar, una nota més personal. Des de fa més de 20 anys, em parteixo d'ocència i faig recerca sobre com els organismes responen a canvis en el seu entorn i quines són els seus senyals i els seus mecanismes molaculars que han desenvolupat per anticipar-se, reaccionar i adaptar-se en aquest nou entorn. La universitat també és un organisme viu. Ha de respondre els reptes actuals i els futurs. I, per tant, tinc la certesa que en els propers quatre anys sabrem identificar aquests canvis que ens produiran en l'entorn. Sabrem trobar els mecanismes, sabrem trobar les senyals i ens anticiparem i reaccionarem per fer una universitat millor. Entre tota la comunitat ho farem un cop més. Moltes gràcies i des de la convicció que l'equitat és un bé per tothom i atès que demà passat, és 8 de març, us exigeu un bon dia internacional de les dones. Gràcies.