 Vi siger tit, at liv og arbejde smelter sammen, og hvad er det egentlig vi mister, når vi mister vores arbejde? Eller er der sagt, hvad er det, der går tabt, når vi holder op med at arbejde? Lad os prøve at se på de bond, vi egentlig knytter i livet gennem det at have et arbejde. Og lad os prøve at se, hvad det er for nogle typer af menneskeligt trang, som vi virker ud fra og som vi leger ud fra, og som altså realiseres i det, at vi er arbejdende væsner. Og lad mig prøve at følge igennem, hvad jeg mener i grundstrukturen i det at være menneske. Det er derfor nogle typer af trang. Og jeg vil pege på den første, som er så at sige en grundlæggende virketrang. Man kan også kalde det en form for samfundsind. Vi vil gerne bidrage til fællesskabet med noget, som vi er god til og noget, vi kan. Altså en virketrang for det første. Og lad mig så pege på den næste trang, som jeg lidt provokerende vil kalde en legetrang. Altså det, at vi er lejende væsner, man kan også kalde en udviklingstrang. Vi vil gerne udvikle os, vi vil gerne flytte os, vi vil gerne udfordres, vi vil gerne prøve noget nyt. Og for den sidste, som jeg vil kalde en enlig fællesskabstrang. Altså vi har lyst til at smidle sammen med andre, at knytte nogle tættebond og nogle emotionelle, altså nogle følelsesmæssige bond. Det er faktisk også noget, vi lægger ud på at arbejde. Og lad os så prøve at konkludere til sidst, hvad så hvad er det så, vi mister, når vi holder op? Det her kan vi at udleve disse former for menneskelig trang, virketrang, legetrang og fællesskabstrang. Kan vi udleve det mod andre stederne på at arbejde? Hvad gør vi, når vi ikke længere har arbejdet? Lad os prøve at begynde med den første, altså det jeg kalder, med et stort ord kalder samfundsind. Vi vil faktisk gerne gøre noget for et fællesskab. Vi har yder af et bidrag, vi har en funktion, vi har en rolle. Og vi bruger de kompetencer, vi har der brug for det, vi kan. Man kan sige, vi selv er statelige, når vi har nogle bestemtige kompetencer, da vi hørede ind på en bestemt plads i virksomheden, til måske at være underviset bestemt fag. Vi bliver ansat som lærer i en folkeskole, fordi vi har de linjer med fra seminariet, fordi vi har læst nogle bestemte bøger, kan noget bestemt, vi forstår underviset. Og hvis ikke, vi varter en anden tag vores plads. Men alligevel er det sådan, hvad skal man sige, der er livsopfyldelse og lykke og stort tilfredsstilelse ved at bruge sine kunde, at fylde en plads ud. Og på en vis måde følge sig uanværligt, fordi hvis ikke jeg møder op, så er der nogle elever, der ikke får undervisning, eller så er der nogle opgaver, der ikke bliver løst. Så på den måde, man kan sige, vi er ikke kun vores bidrag til fællesskabet, men det er rart, at kun yde et sådan bidrag, står man udenfor arbejde, så kan det være svært at demonstrere sit samfundsind, altså at man gerne vil bidrage med noget, gerne vil fylde en bestemt plads ud. Så det er, at andre har brug for en, fordi man har en kunde, og nogle kompetencer er meget værdifuldt. Så kan man selvfølgelig sige, hvor det kan begynde at blive vanskelig, der hvor man ikke længere har adgang til de samme ressourcer, eller der hvor ens erfaring og ens kunde på en eller anden måde ikke helt passer til den sammenhæng, som man er stille i, altså ens virksomhed, eller den skole man underviser på, kan flytte sig så meget, eller andres læres forståelse af, hvad god undervisning er, kan flytte sig. Egens fag kan blive så at sige nedpriviteret. Så der kan ske noget sådan, at man har de samme kunde og kompetencer, man har adgang til sine egne ressourcer, men der er ikke længere så stor brug for det. Og så kan det være, så at sige vanskelig, på den måde, at opleve den levende udfoldelse, at den grundlæggende virketrang behåvede for at bruge sine kunden, og sine talenter og sine kompetencer. Men lad os prøve at se de næste, som er sådan en sjovere størrelse, som har med det her med legetrængen, eller hvad skal man sige, også udviklingstræng. Da nogen der siger, at det også er blivet en udviklingstræng, altså at man for langere er, at vi bestandt jer på vej, når vi er på arbejde, at vi vil noget nyt, vi rykker et nyt sted hen i vores karriere, eller vi vil sammen med virksomheden eller sammen med opgaven, komme til det helt nye. Vi vil have, hvad vi kalder de spændende, de spændende opgaver, vi vil gerne være med i. Man må sige, at jeg tror, at mennesker er en sådan størrelse, og sådan har man i filosofien, som er min baggrund, så har man i filosofien også tænkt om det. At vi mennesker, som så siger fødes uferdige, og på den måde er undervejs, og egentlig har en forvendning om, at de opgaver, vi møder, de mennesker, vi støder ind i, de omgivelser, vi stilles i, at de stiller nogle udfordringer til os, så vi opdager bestandte nye sider af os selv. Det er ikke sikkert, at vi er født måde i. Det kan være, vi er født generte eller en lille smule frygtumme, men så er det faktisk arbejdet et i de steder, hvor vi pludselig skal tage over i en stor forsamling, eller vi skal skrive en sammenhængende tekst, selvom det egentlig ikke er vores største forårse. Og så må vi kaste os ud i det, og håbe, at der med opgaven er en eller anden form for respons. Altså, vi prøver os frem, noget lykkes, og så prøver man sig videre frem af den vej. Så her har vi altså den her trang, den her trang kommer bedst til udfoldelse, hvis vi føler os nogenlunde trykke i det. Altså, at vi ikke er totalt ude på et usikkerhedens hav, at der er nogen, der redder os, hvis vi fuldstændig fejler, men altså, at vi skubbes bestandt i lidt nye steder hen. Man kan sige, et af de brængsers arbejdsliv, som jeg har kigget på, er revisores, og revisoren, nogen revisorer kommer meget tidligt ind i den brængse, kommer ind som nogen ret, forhåsvis forsigtige mennesker, som godt kan lide tal, men som har usikker på, hvordan de vil agere i en social sammenhæng. Men de står der med en kunde for første gang, eller står med en stor virksomhed, og på en eller anden måde skal tage den før de snakker med et sted hen. Så er det faktisk en stor udfordring, og man kommer til at svede, men bag efter har man prøvet sig selv, afprøvet sig selv, og føler, at man har rykket sig selv et nyt sted hen. Sådan en, eller ikke en virketræng, men en legetræng, en udviklingstræng, har vi altså arbejdet også til at tilfredsstille hos os. Og indelig det, jeg kalder det fællesskabstræng, eller en form for, det er også en form for at smelte sammen med, det er et ofte noget forhållsvis følelsesmæssigt, altså man føler sig i sit rette element, og man føler, at der er en slags mennesker, som man svinger godt med, som man sådan set de blotingskolleger, eller de blot dem, man arbejder for, de er eleverne, eller de er klienterne, eller de er borgerne, men altså man kærer sig om dem, man kan godt, man bryder sig om dem, og føler, at det er nogle mennesker, som man holder af at være sammen med, og betyder noget for. Altså man har ikke sin familie på arbejdet, så på en viss måde, at det er nogle midler tid i bond, man knytter, men de kan være nok så betydningsfulde. Og hvis vi skal se på, hvad skal man sige, når vi ikke længere har det arbejdsmæssigt, som det sted, hvor i, vi kan udfolde de her former for trang, er der andre steder, hvor det kan lade sig gøre? Altså den sidste, jeg har talet om, med fællesskabstrangen, det har vi ofte, hvad skal man sige, eller forhåbentlig har vi også, efter et endt arbejdsliv, nogle sociale relationer, nogle familie, nogle gode venner, hvor vi altså på den måde kan slap af, hvor der kan være en slags, spontanitet, og frihed, udsvungighed, i den måde, man er sammen med de andre mennesker på. Man kan sige, når vi er på arbejde, så forlanger vi egentlig, at hvis ikke man kan lide lukten i bæreriet, hvis man ikke bryder sig om stemningen, hvis man ikke kan se humorn i det, som de andre siger, så isolerer man sig og finder ret hurtigt et nyt arbejde. Man kan sige, de sociale sammenhængen, men uden for at arbejde færdigst i, der har man jo i høj grad, hvad med til at forme og vælge, og så at sige, også valgt ud på en måde, som også er bestemt mere af ens følelser, og som på den måde rummer i et form for dybt valg, som man med god ret kan stå ved resten af livet. Og den første, det med at have samfundsind, det har virkelig at føle, at man bliver brugt, at nogen har brug for i den. Kan det så sige komme til udfoldelse? Kan vi sige blot ved at være borgere i et demokratisk samfund, for man holder ikke op med at stemme, man holder ikke op med at være aktiv, man holder måske heller ikke op med at give en frivillig indsats, når man ikke længere har et lønnet arbejde? Kan den der, hvad jeg kalde, virketrangen og samfundsindet, kan det komme til udfoldelse uden for arbejde? Det er ikke sikkert, det kan det. Men jeg mener, at et senior, et seniorliv, eller livet efter arbejdet, det kan føles nok så, hvad skal man sige, til fristillende på den måde, man kan se tilbage på et liv, hvor i man har bidraget. Man kan se tilbage, hvis man kan se tilbage at sige, jeg har gjort mit, altså, jeg har virkelig været der og ydet et stort bidraget. Jeg har taget mine, jeg har taget store opgaver på mig, og har løftet det her kunde, jeg har brugt mig selv, min kompetencer, min talent og min kunde. Så kan det være nok så lykkeligt at kunne se tilbage på. Det er snart der, hvis det ikke er tydeligt for en, at man egentlig har, at det lykkes at finde den rejde hylde og at man har kunne yde det bidraget, så kan det være svært, at slappe af og sige, at jeg har gjort mit. Men jeg vil egentlig sige nok så, det er nok så meget den midteste, jeg kalder det legetrangen eller udviklingsstrangen, det er nok så meget den, man kunne. Man kan sige, at man måske i god tid skal tænke over, hvordan den kan tages med over i et arbejde, hvor man altså ikke udfordrer os at have nye opgaver. Altså, hvordan kan man give sig selv spændende opgaver i livet efter at arbejde? Og jeg tror, at man må sige, at vi holder ikke op med at være undervejs, vi holder ikke op med at vilde lærer, vi holder ikke op med at vilde opdagen nye sider af tilværelsen, udvide vores horisont. Det holder ikke op med, at vi holder op med at arbejde. Og der er det. Altså, jeg tror, at noget af de steder, hvor det kan komme til udfordring, så hvis man har fysikken i året, den stadig væk, er jo ved at rejse, altså ved at se, simpelthen kultur, som man ikke haft tid til, at lære at kende. Altså, man behøver ikke at tage væk en uge og så hjem igen, man kan blive længere, så på den måde er der et eventyrligt seniorliv, som på den måde, hvor de færreste kommer, uprovirket eller uendret tilbage fra en rejse og et møde med en ny kultur. Man kan også dykke det i forfatterskaber, altså med romaner ved at lese. Jeg tror, at man må sige, at seniorer er i hvert fald med til at sætte salget af bøger i Danmark, kraftigt op. Det er, at der kan være en sult, og den sult kan man leve helt anderledes ud, hvis man har bedre tid. Så altså, det er ikke nødvendigvis, at man ser, at man flytter sig ved at se nye kultur i et nyt kulturmøde, men det kan nok så meget også være og lære, for eksempel kan man, som kvinde kan sove nogle manlige forfatterskaber, så man så sige lærer mænd at kende, så man aldrig har flejlighed til, og så kan man have manlige kolleger. Der kan være på den måde, psykologiske sider og tilværelsen, som er nye for en. Man kunne også sige noget. Den her allersgruppe, som vi taler om, er jo også mere velrepresenteret, for eksempel i kirkerne. Der er ganske mange, der går i kirke, men der er også ganske mange ældre, der går i kirke, i hvert fald folk, som på den måde er senior. Og kirken er så at sige også et sted for en typen, hvor man udfordrer os tankemæssigt, der kan være nogle forstillinger, nogle ideer om livet, om døden og om fællesskabet, hvor man så at sige, hver søndag med en ny predigen, kommer at blive pragt lidt nye steder hen, ting man ikke har overvejet, så at sige sider og tilværelsen, som man møder. Det er selvfølgelig også der, det er den fase af livet, hvor man oplever tape. Det er også der, hvor man ser, at det nye liv udfolder sig, og at man så at sige, ikke selv at være til afsked med det, men i hvert fald ikke har lejlighed til, at begynde helt forfraget til lejlighed. Så jeg tror, at der er sådan, hvad skal man sige? Ikke nødvendigvis, at der kommer en alvor inde i lejn, for det er lejetrænger, for at prøve at beskrive, men der kan komme en dybde ind i det, som vi jo faktisk i hvert fald, i fylsofien, kalder vistom. Den vise er ofte den, der har noget erfaring. Men det er ikke blot det at have gennemlighed, mange ting. Det er nok så meget, at det er at have en åbenhed for de mange måder, hvor poliet kan udfolde sig. Så man kunne sige, man kunne kalde det vistom, eller man kunne med den danske livsfyldesof, Harald Høftingen, kalde det den store humor. Og den store humor, at vi er altså her på, hvad skal man sige, ikke de humoristiske felt, men det felt, hvor der er perspektiv. Og perspektiv på tingene, det er, at kunne, hvad skal man sige, springe op og falde ned på tingene, ikke kunne tage tingene på en vis måde, tage dem let. Hvis man er sådan en person, som er i besidelse af den store humor, så er man også en person, som andre kan søge råd og vejledning hos. Ikke fordi man har været, man skal så at sige, fortælle dem, hvad man skal gøre, fordi man har selv været igennem det hele, men fordi man har en mere lart, så at sige, livsforståelse. Så på den måde er der så at sige, også en udviklingstrang, som kommer i og med, men med sit overblik, kan råd give sådan, at andre mennesker så at sige, kan komme i en ny kontakt med livet. Det kunne man kalde, det er jo ikke arbejdes spændende opgaver, men det er livet en form for spænding i livet, som handler om, at andre står i en type dilemma, hvor man kan, hvis man er god til det, at sige øse af sin visdom og sin lethed i forhold til livet. Så kan det her senere liv, kan det jo udbetragtes som et lygtigt liv? Jeg tror, at det kan det. Jeg tror, at der kan være plads til samfundsind eller virketrang i hvert fald, at man kan sige tilbage på et forhåbentligt vejlårstået arbejde, der er plads til at være nysgær på vej lejende, udviklende, udfordrende, udforskende. Det er også plads til i et senere arbejdsliv og der er nok så meget plads til den her, hvad skal man sige, spontane hengivelse til fællesskabet. Men mit råd er, hvis jeg må have lov at give et råd til folk, der er på vej over i en ny type liv, til det mere senior. De prøver at tænke over, hvordan det er den midteste. Altså at vide med sig selv, at det kommer ikke til at holde op den her lyst til at komme nye steder hen. Den skal stadigvæk have en slags udfordringsrum. Og at man må stille sig i steder, hvor man tvinges til at møde nogle udfordringer, at bringe sig selv længere end hvor man var. Så det er det, hvad mit bidrag til spørgsmålet om seniores arbejdsliv og lykner til fristelsen ved det.