 Egritsillagok, ötödik rétszálső fejezet. Ez a Libri Vox felvétel közkincs, felolvassam a Lingertiána. Egritsillagok, írt a gárdonyi Géza. Holt fogyatkozás, első fejezet. Szarroskő kapitánya ott állt napestig a vára tornyában, és hallgatta, hogyandörög az ágy jueger felöl. Szarroskőn szépen sütött az őszínap. Az erdő alig egypár napja indól sárgulásnak, S agyadik minden nap esett az eső, és minden élt tiszta volt az ég, a fákalja és a patak ment a újra kizöldőt. Mint ha nem is őszolna, hanem tavasz. Szarroskő annyira van egertől, mint is a szeggöldölőtől, vagy siófoktól füred a vízen át. Csak hogy hegyek között áll. Hegy-hegyen fel Németől gömörig, csak egy keskengy kanyargó mélyút viszen odáig. Mikor reggelenkint az ágyjuk megdördültek, a felhő megsokasadott megsötétedett az égen, és egy óra nem telt belé, hult az eső. Néha zenyeseső is hullat. Odáig elvitta a szél a felhőbe belekeveredett füstöt, és mint ha megyméli kémésebrög mozdó vizét öntenék alá, úgy bemocskolta olykor az eső a szarvaskői falakat, az udvart, a sziklákat, és a várkapitányúről szírózsáit. Szarvaskő olyanféle kis vár, mint régei volt, magaspala kősziklánépült, és mint ha feltorniosult szikléktetejét farakták volna ki várnak, olybát ünt fel annak, aki először látta. De hát kicsi nyúlt. Mindössze három ház fértel rajta, és udvara csak annyi, hogy egy kocsi megfordulhatod benne. Hát inkább a deszkastei volt az. Menedéknek csak abban az időben lehetet használni, mikor még az ágyút nem ismerték. Történetünk idejében már legfejebb arra jó, hogy pihenője legyen az egerbe vonuló csapatoknak, és hogy postállomás legyen, mikor egert ellenségszálja meg. Ha a ger megdöl, szalkaibalázs úram lóraülhet a maga 49 katonájával, és mehet az éjszakim egyébben rokonaihoz. Hogyha úgy nem akart enni, mint a haragos szondi, vagy mint nyári lőrincs, a szolnaki kapitány, aki ennek a hónapnak a 4.én egy maga állott, ki a százzzernyi török ellan a várkapujába. Hát ott állta jó szalkaibalázsa toronyban. Sarki gérő, vargányaszínű gallíroső szimente volt rajta, s rókaprémes kucsmálfején. A gondolomal mereztette nedves, kék szemét arra magas hegyre, amely az eger felé való látást elfötte előle. Egert nem láthatta, hát nézte a hegyet. Ha más felé nézett volna, akkor is hegyet látott volna, mert a hegyek olyan közel vannak, hogy egy jó puskával akármelyik hegyoldalban legelő őzre rálőhetne. A vár alatt egy néhány házacska, s az eger patak. A patak mentén köves kocsi út. Hát állszálkai óra matoronyban, és néztál semmit. Csöndeség körniekezte. Nem csoda, hogy balázsúra majd nem hanyat is esett, mikor egyszerre a háta mögött álló őr belerikaltott a kürtyébe. Jönnek, mondja az őrmentegetőzve, mikor látja, hogy az óra megrettent a váratlan kürcótól, és a kezét pofon rámeli. — Bi-vai, ordízzel balázsúr, mit kürtölsz a fülembe ha itt vagyok, tulok? Lepillant a sziklákon felkanyarodó és vényre, hát két lovast lát maga alatt. Úrfélék. A kisebbik talán apród. Messzíről jöhetnek, mert mögöttük a nyerek motyóval van megrakva. A vállukon kurta puska, mind a kettőn kengyelik érőmente. Ezek nem a gerből jönnek, tűnődik fenn hangon szalkai. — Talán vasmiklós, vélé a toronyör, kap az úr a szaván, hogy az előbbi ostobaságot felettesse. Azonban rossz napje van, balázsúrat megint ellobbantja a bosszúság. — Már hogy jönne vasmiklós, te Tokyó, te Bi-vai Bornyu? Azt hiszed, hogy annyirván bécs, mint apát falva, apát csutorálye te összvér. Miután Gert wifta a török, mindig ingerült valta jó ember. Most meg, hogy a kürcótól való megretenésébb szégyelte a szolgály előtt, majd felfalta. Az ő vörös volt röstelkedésében. Nem mert többé szólni. Szalka júrán fogta a kardja markolatát, és leindult a csigalépcsőn, hogy megnézzel, mi féle modál jött. Mert két nap óta mindig csak mentekinden. Jönni nem jött senki. Az udvar falán egy fiatal merésztekintetű és halvány arcu legényállott. Se bajusa, se szakálla. A két lovat mögötte az a prótféle fiú fogta. A legény, ahogy meglátta a gazdát, elélye ment. A süvegét nagy lennítéssel levette, és meghajolt. Bornemis szegrifő hadnagynak az ötce vagyok. A nevem János. Ez a fű meg rész miklós diák. A várban van az ő bátja is. Szalka-i kezett nyújtott Bornemis szajánosnak. A másiknak nem. Gyakorlott szeme megismerte, hogy a maz nem úr. – Isten hozott, mondotta. A bátjádat nem ismerem, de ha találkozok vele, megcsókolom. Kedves vendégem vagy. És szíves kézmoszdulattal intett az ajtó felé. – Köszönöm, falált az ifjú. Nem vendégül jöttem, csak egy pár kérdésre. – Azt szeretném tudni, mi híre gerben. Szalka-i vállat volt, és a ger felé intett. – Hallhatod. Hallom, hogy ágyúznak. – Már tizenkettedik napja. – Erős a vár. Szalka-i megint vállat volt. – Erős a török is. – Van elég katona? – 1935-en voltak tizedikén, azóta folyton levik őket. – A király nem külvötsegítséget? – Eddig nem. – A püspök? – Asse. – De várnak? – Várni várnak, de ne beszéljünk olyan sokat ötsém. – Jár, és pihent ki a váradságotat. – A lovadról látom, hogy kora hajnalban indultál. – Látszott balázsúron, hogy az érkezetnek szapor a kérdései jott a váródvaránálva nem kedvesek neki. – Ő maga is rég az astalhoz kívánkozott már, és csak az ostromorajlásra tartotta oda küm. – Az idő már dél felé jár, és még nem is reggelizett. – Uran, mondotta a jövevény az ajtóban. – Az a fiú, aki velem jött teológus diák. – Diák, hát akkor, hey diák, kialtott felvárról. Szobát adott a vendégeinek, és illatos mostó vizet. Valsányi hozott neki a török táborból, hol mi rózsa olajat, azzal akardítsek edni. – Mikor a vendégei bekerültek az ebedlőbe, már fel volt erítve, sőt a sőt nyúl is ott párolgott az astalon. – Megint nyúl, förmet valágy úr a szakácsasszonyra, és hogy a kétifjú belépet mentegetődzött. – Még most mindig nyúlal élünk, az egri nyulak mindfálhúzottak erre felé a lármálról. – Borne missza, hogy levette a mentéjét, testhez álló megy szint kamukában jelent meg az ebedlőben. – Adiákon csak kender szöveti ruha volt, mind a kettő ügyderekán egyforma szíjöv, s az öven hajlott magyarkard. – Az astalon nem volt más evőszer, csak kanál, abban az időben mindenki a magakéséve levett, a villát csak kint a konyhában ismerték. – A két vendégi sa derekához nyúlt, ott vüget mind a kettőnél a zsepkés. – Az idősebbik egy gyöngyházas nyelű, aranyos. – Adiákon csak a félre fejérvári fanyelű bicska. – Szeretem én a nyulat, felelte Borne missza János, és ez remekül van elkészítve, nálunk másképpen csinálják, vagy az én bátjámról tudja valamit kapitányurám. – Másképpen? kérdeztes alkai. A nyúli ránt jobban érdeklődött. – Másképpen? felelte Borne missza János. – Nálunk borban mossák maga nyulat, aztán egy kis vizel teszik fel a tűzre. – Kenyer szeletet is raknak belé, s azzal főzik. – De vigyázznak rá, hogy a lé elnesústorogjan. – Mikor a léfor, leveszik a tűzrel, kiveszik a húst, és a levét megszűrik. – Következik a megszúrt lébe a szekfű, a borst, a sáfránk, meg a gyömbér. – De volyom, megtudjuk-e még ma, hogy a várban mi történt? – Volyom az én szegény bátjám nem hallta meg, és a szemek öny belábbatt. – Hát, ezzetet nem tesztek hozzá, kérdezte tovább szalkaí, anélkül, hogy föl pillantana. – De, hogy nem, de csak a végén, mikor másodszor kerül a nyúla lébe, nekünk még ma aggárbe kell jutnunk. – Szalkaí végig leszobta a nyúlcom csontját, aztán kocsintott a vendégeivel, azok nem ittak bort. – Hm, mondott a szalkaí. – Megturulte a bajszát az asztalkendőbe, és rájuk nézett, s megint azt mondta. – Hm, darabik hallgatott. – Egy szerezt nem felkönnjük a lazasztalra, és megszólál. – Az egri várba? – Oda oda, feleli szintelen arszalbor nem is szajános, még ma este. – Hm, azt szeretném tudni hogyan, úgy én, mint a madár, agy úgy, mint a kísértetek, kult csukan. – Mint a vakondok édes bátján. – Vakondok? – A várnak földalatti útcsai is vannak. – Földalatti útcsai? – A fejét rázta. – Bor nem is szajános a kebbében nyúlt, és kivett egy pergamellapot, letette szalkaí elé. – Ihol van, ezek a vörös vonalak? – Tudom, viccentett szalkaí a rajzra pillantva. – Ezek ugyanitten itt vannak, de ottan nincsenek ámott, még perénnyi idejében belőtték valamennyit. – Belőtték? – De be ám, mikor perénnyi kettész akitotta a szentistván királytemplomát, realkattak az alagutakra, s valamennyibe beleágyúztak. – Veomlott mind, nem magyar csinálta azokat az utakat. – Magyar ember nem gondolsz szökésre, mikor várat épít. – Bizonyos ez, keresztelmendég. – Olyan bizonyos, mint az, hogy itt tűlünk. – De hát teljeséggel bizonyos, honnan tudjak egyelmet, hogy olyan nagyon bizonyos? – Szalkaí vállat volt. – A dobó követi hozzá miernak, a töröktáboron keresztül jönnek mennek, ami nap egyetle is szúrtak közülük, ha volna is csak egy út, gondolod, hogy nem azon jön nének. – Az ifjúbor nem isz a álgondolkodva hallgatott, végre felemelte a fejét, és mikor érnek övet, vagy mikor megy? – Hát most is kim van kettő, Vasmiklós az egyik, Szabó imre a másik, bézsbe küldte őket dobó, a királyhoz. – És mikor térnek vissza, mikor mennek be a várba? – Vasmiklós talán egy hétmulva, Szabó talán két hétmulva, minden héten megy innen a követ. – A kérdező szemét elborította a könyj, Sápattam, és könnyer szemel nézett maga elé, Szelkai felhörpintette a poharát, Megint hümmentett egyet, Aztán hátra hanyatottak a rosszégben, És a szemesszögletéből nézve szolcsöndesen. – Hallod a te, bor nem isz a János, Úgy nem vagy te János, mint ahogy én nem vagyok ábrahám, És úgy nem vagy te az ötcsö bor nem isz szának, Mint ahogy én nem vagyok az egripüspoknak. – Azt mondj, vagy te húgam, Akármilyen dolmány is van rajtad, Az én szememet megnem csalod. – Bocsásom meg szalka júram, Feláltal jövevénj fölkelve, Nem azért itt koltam kegyelmed előtt, Mint ha meg akarnám téveszteni, Anem, hogy engem letartóztasson az utámban. – Én bor nem isz a gergelynek a felesége vagyok. – Szalka jüvölkelt és meghajolt, Szolgálat állók, húgam a szany. – Köszönöm, hát most már elmondom miért jöttem, Az én júramnák van egy török talizmennye, Ha az a kiért volt, elobtam még kis filmkat, És ide hoztál gerbe. – Az gondolta, hogy a talizmán az uramnál van, Nézz-e, ez az. – És az asszonya kebleven nyúlt, És kivett a zsinoron függő, Remek török gyűrűt, Szalka jel gyűrőre bámult, Az asszony folytatta. – Dora vig a soprani katonákkal keresettem a törököt, De hogy azok nem találták magam jöttem utána. – A török babonás, Az a talizmán a mindene, Ha lehet, megoli az uramat, Ha nem lehet, megoli a fiamat. – Hiszen, ha az uramnál volna gyűrű, Akkor talán még beszélhetnének egymással. – Az uram kiadnál gyűrűt, A török beadnál a gyereket. Szalka jel fejét rázta. – Kedves huga masszony, Az egriék megesküttek, Hogy a törökkel szót sem váltanak, Semmi féleű zenetetől ő kell nem fogadnak, Aki pedig törökkel szól, Vagy velük üzenetet vált, Akár tiszt, akár közember, halál fia. – A fejét vakarva folytatta. – Ha csak tegnapért volna ide huga masszony, De kitudja bejutottak-e? – Nagyduk ácsra gondolt a kapitány. – Most már mindegy, felelt az asszony, Nekem be kell jutnam még ma. – Én nem esküttem meg, Hogy a törökkel nem beszélek. – De hát hogyan gondolja, Hiszen csak nem verekednek át ketten a táboron. – Áruhában megyünk. – Áruhában mennek, a várból lövik agyon. – Felkiáltunk. – Akkor meg a váron kívülesnek a török kezébe, A kapuk be vannak ott rakva, Lehet, hogy ma már kővel is be vannak falazva. – Hát a dobó követe, hogy megy be öt nap múlva? – Élet veszedelenmel. – Az bizonyára tudja, melyik kapunk várják. – Annak van sípja, jelszava. – Azt tud törökül. – Azt kell megvárnijuk, Ha éppen mindenképpen belakarnak rohanni a veszedelenbe. – És ha én feher kendővel megyek? – Ha azt mondom, hogy egy yumódzsák nevő tisztet keresek? – Kegyelmet szép és fiatal. – Ha fiúnak nézik is, Épp olyan értékes, Mint ha nőnek ismerik. – Az első katona, aki megfogja, Beköti a magasátorába. – De ha én egy tisztre hivatkozom? – 200 ezer ember van ott. – Nem ismeri az mindenik névről is a másik tisztet. – Nem is egynyelvűek. – Perzsák, arabok, egyiptomiak, kurdok, tatárok, sárbek, albának, horvátok, görögökörmények, Ezerféle népség. – A tisztjeiket is csak a maguk dandárjában ismerik népszerint. – De az a név is nem a tiszteké, hanem maguk csinálják. – Ha például nagyorú a tiszt, Akár akmadannak a neve, akár hosszán, Azt ők magok között csak nagyorúnak, Vagy elefántnak hívják. – Ha veres hajú, Akkor mókusan neve vagy vörös rész. – Ha sovány és hosszulábú, Gójának mondják. – És más a féleképpen. – Mindenkinek az a neve ottan, Amiről testileg legkönnyebbben megismerhetők. – A nő lecsüggjesztette a fejét. – Hát tanácsoljon valamit szalkaibátyán. – Az én tanácsom az, hogy várjuk meg a bemenőt. – Akár vasmiklós lesz az, akár más, Kegyenmet odadja neki a gyűrűt és az beviszi. – Akkor bor nem is szóran majd kitalálja, Hogy en beszéljen a törökkel. – Ez valóban bőzcsanálcs volt. – De haj, a vergődő anyai szív nem ismeri a majd szót. – Őcsak a gyilkot látja, Amely a szerettei fölött lebeg. – Az elép ajzsot kell tartani a mi előbb. – Éva ki terjesztette a várrajzát, És hosszan belemerült annak a szemlélésébe. – Ha várott még a magyarok bejövet el előtt építették, Szoldaztán a fejét föl emelve, A mostaniak nem is tud hagytják, mi van alatta. – Íme, itt van a templom, S innen ágozódik célj el három föld el a tiút. – Ezeket csak ugyan belőhették. – Ne itt a negyedik út, Ez a mostani palottal láviszen, S messze van a többitől. – Ez nem találhatták meg akkor, Mikor a seendorbástját építették. – Vagy tudták, vagy nem. – Hol ennek a bejárat a miklós? – És a fiú elét oldta a papírost. – A Tégla égető kemencéknél, Felelte a fiú egyperszni személet után. – Van efféle ottan, Kereszt az asszony szalkait. – Van, felelte szalkai, És szakkeletre van a vártól. – A fiú olvasta a mág szemnyia pró írast. – És szakkeleten Tégla kemence, Lapos, kerekkő, Diófátolt izlép és dére, Ez a bejárat. – Van ott Diófa, Kereszte ismét az asszony. – Én bizony nem emlékszem, Felelte szalkai, Életemben egyszer jártam ott, Még perénnyi idejében. – És a Tégla égető mennyire van messze a vártól? – Nincs messzire, Negyed óratalán. – Akkor ott is van török. – Bizonyosan van, Ha egyéb nem a hat kisérő népe, A pásztorok és más a félék. – Adhat valamit török ruhát kegyelmed? – Van. – Deliköpönyege is van? – Az is van, de csak egy. – Ha nem bizaz végig van hasítva? – Összevárom, Felelte az asszony. – Egyszer már utasztam delinek öltözetten, Nem gondoltam, hogy valaha hasznát látom. – Homlokát a tenyerén nyugasztva gondolkodott, Egyszer csak fölpattant. – Nem, Mondotta. – Nem maradok addig se, Amig bevárom a köpönyeget. – Még így jobb lesz, Köszönöm a szíves vendéglátást. – Soda nyújtotta a kezét a kapitánynak. – Dehát csak nem, Indulunk azonnal. – A kapitány fölkelt, És elállta az ajtót. – Nem engedhetem. – Ilyen vaktában bemenni a veszedelenbe. – Örökre vádolnám ért a magamat. – Éva visszaroskatta székére. – Jól beszél, Mondotta sóhajtva. – Másképpen kell mennünk. – Valamit ki kell leszelnünk, Hogy el ne fogjanak. – Éppen ez az, Felelte Balázs úr szintén leülve. – Ha csak egy hajszányi lehetőség is mudatkozik, Elbocsaltom kegyelmedet. – Vége az ötödik rész elsőfejezetének. – Egritsillagok, ötödik rész másodikfejezet. – Ez a Libri Vox felvétel közkincs, Felolvas a Mylinger Diana. – Egritsillagok, írt a gárdonyi Géza. – Holt vagyatkozás, másodikfejezet. – A Tegri vártól északkeletnek áll egy magas hegy, az eged. – Voltaképpen Szent Egid vagy Szent Egyed volna az igazi neve, de hogy az Egyed nevet be nem vette soha a magyar gyomor, mai csak eged annak a hajdnek a neve. – Annyira van egertől, mint a Szent Gellért egy kőbányától, de sokkal te magasabb és testasebb. – Ha annak a hajdnek az irányában valami erőskező ember kilőne az egri várból egy luttól al szárnézott nyilat, az annyi látrepülne az an adombon, ahol a torök ágyuk egyik falkája dörög, és abba völd behullana, ahol a tábori gyülevésznébb tartózkodik. – A kereskedők, a loucsi szárok, a borbélyok, a dervisek, a kuruslók, a köszörűsök, szörbet és halviárulók, a köteltáncosok, a rapszolva kereskedők, zsibárusok, cigányok, és más a féle népén most az a völgy. – Onnan járnak nappal a táborba kalmárkodni, cserreberejelni, hulladékot lesni, népet mulattakni, kuruzsolni, lokni, csalni, egy szóval élni, a katonák közé. – Oktober másodikán, a Szent Mihány napi ostramután harmad napra egy fiatal delérkezett oda a tárkánnyi erdő felől. – Lóháton ült, atilla, szűknadreg, sárga bakancs és tevesörköpönyeg volt rajta. Turbán helyette delik szokása szerint a köpönyeg csukjája fötte a fejét, az övekörül hanzsárok, a vállánéi és puszdra. – Egy megláncolt lábú magyar fiúd hajtott magállött, a fiú meg egy ökrött, ökör és fiú láthatóképpen a delizsákmánya volt. – Azonatályan szölő ültet vények vannak, a magyar nem szüretelt az idén, de tele is van a szőlő törökkel, akármerre néz az ember, turbános vagy prémsokkás törökök buktácsolnak a szőlők között. Némelyik rákj ált a fiatal delire. – Hol szepted azt a gyönyörű zsákmányt? – De azok éppen akkor hajtják legdühösebbben az ökrött, nem felállnak. – A deli, éva, a rab, miklós. Őrök nincsenek arra, vagy ha vannak is, azok is böngésznek a szőlőben. – Minek az őr, ha nincs ellenség? – Bar nem is szenné feltartóztatás nyelkül jut el a téglaigető völgybe, ahol a szenyes és díszes sátorok összevisszesága, az ebbek és szigánypurdéksokassága lármázzal őket körül. – Aztán a kereskedők áttörnek a népen. – Hogy adod a fiút? – Én adok érte 50 piasztert. – Én adok érte 60 gurust. – Én 70-et. – Az ökörért adok 20 piasztert. – Én 30-at. – 40-et. – A deli nem álszóba velük. – Dárdályával vigyázz hol az ökörre, hol a rabra. – A rabkezében oztorpattog. – Lekanyarodnak a szőlőhagyiről a téglekkemencéhez. – Ott még tarkább a világ képe. – A téglekból a cigenság házokat hevennyészet. – Tettő helyett galja al, vagy ponyvával föttte be. – A kemencégben is tanyárt vertegnéhen cigencsalád. – Sütnek, főznek, heverésznek az ősi napon. – A vén diofa áll, és él. – Alája valami lócsiszártelepedet. – Éva csak a délfelé való tizedik lépés nézte. – Ott van a lovakállása. – Mely lete a csiszár négy rudusátora, és kírvar el törökbetűvel a korámból vett idézet. – Fakli fak hiri. – Magyarul, szegénységem, büszkeségem. – Mert a törökkal már sohasem a maga nevét írja boltjára, hanem csak egy-két szót a korámból. – Éva meglátta a követ. – Valamikor malomkő volt az. – Régen ott fekhetik. – Úgy döván süpedve a földbe, hogy csak a félkaréja áll ki. – A közepéből magasra nőtt a fű, srajta moha, és köví rózsa verztanyát. – Éva behajtotta a zökrét és rabját a lovak közé, a dárdáját bele szurta a malomkő közepébe. – A kereskedő hajlongva jött elő. – Hogy adod a rabot? kérdezt a szakállácsimogatva. – Éva játszotta a némát, az ajkára mutatott, és nem etintett. – A néma katona nem ritkaság. – Ha néma is valaki, és szakálla a bajusza sincs, a torra ketszere megérti, hogy olyan féleisten teremtés áll előtte, aki mikor nem deli, az a kenyér keresete, hogy abból él, amia nincs. – Hát a görög beszélt. – Otus gurus. – Magyarul, Harminz piaster. – Éva intett, hogy csak az ökör eladó. – A görög megnézte az ökröt elől hátul. – Megbecsülte egy emelő mazdulattal a szügyét, és újjárat kínált. – Jírmi gurus. – Magyarul, húsz piaster. – Éva a fejét rászta. – A kereskedő Harminz, Harminzöt piaster tigért. – Éva az alatt leült a kőre, s a lába szárad fajdalmasan tavogatta. – Nyers hús volt oda kötve. – Át is ütödött a leve a kékposztón. – Mikor a görög Harminzöt piaster tigért, Éva jellekkel és Darda Hedjel mutagatta, hogy Sator kell enne neki, még pedig azon a helyen. – A görög látta, hogy a deli sebesült, halavány és halálosan fáradt. – Megértette, hogy a deli átakarja pihenni az ostrom hátra levő részét. – Árom négy rondgyosná rondgyosabb Sator tishozatott elő a szolgájával. – Tessék választani. – Éva kiválasztotta a legnagyobbat, amelyik a legfontosabb volt, s rámutatott az ökörre, hogy elvihető. – A kereskedő köveselte érte az ökret. Éva ódattal lovát is, de megértette, hogy a Sator felállítottan kívánnyi át venni. – A kereskedő beleegyözet. Szeretsen szolgájával kifezítette a sátratéva fölé. – Na, ezt simán csúszott. – Az isten segít bennünket. – Susokta éva, mikor Miklós al a Sator belsejében magára maradt. – Már most csak az volt a kérdés. – Hogyan és mikor emeljék el a követ? – Csak rudat kell még valahogy szerezniük. – Az beleállítják a malomkő jukába, és felbillentik a követ. – Rudat szerezni még nem is olyan nehéz. – Csak a lovak korlátvájáról kell legyetel venniük. Éjjel megcsölekszik. – Az ágyú szakadatanul dörgött a donbontul, és sűrűn pukoktak közbe a várbelli végkony szakállas ágyúk. – A füstbűze is oda verődött néha. A lombok között a várnak egy tornyát is látták. Romlott volt már, mint az egérákt a gyertja, de ők mégis örömmel nézték. Azt a helyet mutatta a torony, ahhova álljutnak még ezen az éjszakán. A mindenféle népot zsibongot körülöttük, hogy kor katonák is jelentek megköztük. Több nyire lovat vettek, vagy a kuruslókat keresték. A cíjány talizmáloknak is nagy volt a kelete. Nem igen bíztak bennük, de azért vették. Egy szörös mellül a szab melléén kosszaróként függöt a sok talizmán. Éva végig tölt a köpönyegén. Mit gondol Miklós? Nem lehetne elnek a ma fiamat mekkeresnem. Ahogy ideig eljutottam, bejelbis eljuthatok. Már megint ezen többrenkedik a tekintete sasszony. Nem tartóztatvá senki ebben a ruhában. Megkereshetem, megtalálhatom a serekben is. Eléjálok Imurdzsáknak, és azt mondom neki, itt a gyűrű, ad ide a fiamat. Erről veszi a gyűrűt, és nem adja a fiút. Ó, isten telem vadállat. Hiszen, ha nem az volna. De ha becsületes volna is, millenne ha a táborban valamelyik tiszt parancsot kiáltanak egyelmednek. Lehetnek olyan csapatok, amelyek közédelének nem szabad keverednie. Jöjjálok egy olyan tilalmas hely, mindjárt megösmárnék, hogy kegyelmed idegen a táborban. Elfognának. Sa nem is fognák el, Jumó Jackie nem eresteni a markából. Éva sóhajtott, kivontott a tarisznyáját, kenyeret és hideg csirkét vettelő, kirakta a malomkőre. Együnk Miklós. Végre alkonyodott, az ágyüld örgés megszűnt, a sötétségben csak ha maralódni tért mindenki. Kertját vettelő a tarisznyából, tüzes taplóval meggyújtották. Éjfeltályban Miklós kilapódzott a sátorból, és néhány perc múlva egy karnivastag rúddalt ért vissza. Beledúgták a malomkőbe, elmozdították a követ. A kő alatt nem volt más, csak a nedves fekete agyak föld, meg egy pár feket a bogár. Éva oda toppant ott a lábával a kő helyére. A toppantás kérdés volt a földhöz. Üres vagy-e. A föld tompándobbant. Üres vagyok. Éva a tarisznyából ásót vettelő. Prászorította a dárdály anyelére, és ásott. Miklós kézzel kaparta a földet. A második arasztnyi mélységben az ásó deszkára koppant. Erős és vastag tölgyva deszka volt az, de már kórhatt. Kiásták, ki emelték. Azonalul már ott átongott egy emberderéknyi vastagságunk, sötét kőjük. Valamit tíz kis lépcsön kellett lemenniük, a júkottan kisélesedett. Rakott volt, mint a pincse. Árva lehetett benni járni. A levegő nehéz volt, az alagú csötét. A falakat ittott, a sa létreon fehérvirága faultoszt a be. A kövek nyirkos ideget leheltek. Miklós ment elől, vitte a gyertját. Olykor bokáig érő vízben jártak, olykor kőbe akadtak, amely a boltozatról vált el. Olyankor Miklós hátrasszolt. Vigyázzon, kő van az útban. A föld néhold a bogotta lépéseik alatt, ad bizonyosan másik alagút is van. Mit csod a nép építhette? Még akkor nem értak történelmet, mikor a vár épült. Kit tudja, mit csod a népfajok eltek már ezen a földön mi előttünk? Miklós ismét visszaszolt. Vigyázzunk, hajolni kell. Az út még jó ideig lejtős volt, a boltozat egyre alacsanyadott, a szán az út emelkedett, de a boltozat nem. Egy kézláb ment. Éva megállt. Menj en csak előbbre, Miklós, mondotta. Ha az alagút betömődött, visszak elternünk az ásóért. Miklós tovább mászott. A gyertjefény egyre keskenyedett végre eltűnt. Éva magára maradt a sötétségben. Letérdelt és imádkozott. Ó, én istenem. Szegény bolyongól elkemnek attja. Látsz engemet itt a vakméységben is. Azért attal össze minket, hogy így szerencsítlen módon legyünk eltépe egymástol. Hozzátfordítom arcomat, remegő szívemet. Isten, itt az ellenség lába alatt, a földfekete mélységében kérlek, engedj hozzá jutnam. A fény ismét megjelent. Csak a mar Miklós is előbb búkkant. Hasoncsúszott, aztán meggörnyedve jöttelő a sötétségből. Az alagút húszlépésnyire szűkül, aztán megintágas tisztlépésen át. Ott az út két felé válik, de mind a kettőbe van a molva. Menjem vissza az ásóért, Miklós. Ásnunk el reggelig. De minden orában meg kell jelennél, Miklós, a sátor előtt, hogy janút nekeltsünk. A fiú szótanul engedelmeskedett. Ha az uram hoz jutak, Miklós, mondotta éva, megfogjuk halálni a maga jóságát. Az uram ad dobó öt, csek én szereti, beszerzi magát író, deáknak dobó mellé. Nem fogadom el, feleltem, Miklós. A gyermek az én hibámból veszett el, az én segítségem be kell megkerülnie. Mi helyest megkerül, fogom a vándorbotat, s megyek az iskolába. Szegén jó, Miklós te. Nem méldte az iskolába többé soha. Vége az ötödik rész, második fejezetének. Egrits illagok. Ötödik rész, harmadik fejezet. Ez a Libri Vokszal vétel közkincs. Falolva sem a Lingardiana. Egrits illagok, írt a Gárdonyi Géza. Holt fogyatkozás, harmadik fejezet. A szenmi hely napi ostam délik tartott. Dél után hült az ágyum mind a két részen. A várban a szirkum déderun zsoltán hangzott fel. Lent a vár körül a tábori dervisek és papoksztették szekerekre a halottakat meg azokat a sebesülteket, akik a magukerejéből nem birtak tovább mozdulni. A vár kívül belülfeket ellett a vértel. A bárstjakon és az ostram négy helyén az aszonyyok hamút és kőport hintettek a vértócsákra. A segletoronyan leomlott janicsárókat a várveli hóhér dobált a le. Zászlóikat behorták a lovak terembe. Fegyvereiket odaszorták a katonáknak. Kinek mi tetszik, válogathat belőle indján. Minden janicsárnak a ruhájában, övében vagy süvegében találtak pénzt. Ez üstött, rezet, olykor aranyat is. Nem sokat. Azt a várládajába pecsíterszaszkóba tették. Az ostram után szét fogják osztani. Azokat a katonákat, akik nekevese videik küzdöttek, dobó mindjárt ebben után a falakhevitására rendelte. Legelsődben is a ledöntött orany köveit horták el. Estik húzgálták a kövek közül az odasajtóltörök halottakat. Még a gyermekeknek is oztott dobó dolgot. Szegyétek össze gyerekek, az ágyugoljót, ami szanaszéthever. Hordjátok a nagyjáta nagyágyukalá, az abraját a kis ágyukalá bártyák hajába. Azon az éjjelen heged is hadd nagy kinhált a sándarbástyán gergelyel. Az éj hűbös volt, ahol széles arlója fehéren ragyogott a csillagok között. Gergely egy boltazata lász salmazzságot hozatott magának, és két hadd nagy társának. A boltazat előtt tűzéget. S amint ott fekűsznek a tűzlangyos lehelyletében, megszólal heged is. Te tudós ember vagy gergely. Én is papnak születtem, de elcsaptak. Negyventörököt verte már ebbel a kezemmel. Közöttük volt egy, amelyik kétszer rám csapott. Hát nem mondhatod azt, hogy nincsen bennem bátorság. Gergely fárat volt, álmos volt, de a heged is hangja oly szokatlan úrezget. Ránézett. A hadd nagyült a szállmazsákon. A tűz megbilágyította az arcát, bakáigérő kékköpönnyegét. Folytatta. Mégis sokszor eltűnődöm, hogy az ember csak ember. Akár levon borot válva a feje, akár nincs. És hát még tulajdonképpen gyilkolunk. Hát bizony, dünnyokte Gergely álmosan. És azok is ölnek minket. Persze, hogy ölnek. Ha azok fegyverhelyet csutorával másznának a farra, mink is csutorával fogadnánk őket. Bor folyna vérhelyet. Ez tisztasor, felállta hegedűs. Nyelt egyet, és oldalt nézett a tűzbe, mint a kihabozik, hogy szóljon a vagytse. Végre azt mondta. Mi a bátorság? Az imént mondta, hogy magad levertél 40 örököt, s te kérdezett, hogy mi a bátorság? Fekügy aludj, te is várott vagy. Hegedűs válott volt. Ha egy olyan okos ember volna közöttünk, akinek annyi esze volna, mindenkünk minjájuknak, vagy mondjuk annyi esze volna, mint minden embernek egybe foglal a világon, azt hiszem az nem volna bátor. Ránézett Gergelyre. A tűzvény Gergelynek személybesütött, neki csak az arszak idudodó csontja, itt van alaszt a körül. Mit akart ezzel mondani? Gergely behúnyta a szemét, sámosan felelte. Sőtéppen az volna a legbátrabb. Miről gondolod, hogy nem volna bátor? Arról, hogy jobban megtudná becsülni az életnek az értékét. Mert, hogy mink itt vagyunk ezen a földön, az bizonyos, de hogyha fejünket veszi a török, nem bizonyos, hogy élünkre tovább. Ami megvan, azt az olyan nagy esző ember, nem beti el olyan könnyen magától csupán azért, hogy azt mondják, de rékenber volt. Gergely ásított, a halált. Csak a közepes elmer aggaszkodik az élethez. A gyöngelmélyi ember azért bátor, mert nem érti a halált. Az erős elmélyű ember, meg azért bátor, mert érti. A halált? Gergely felkönnyökölt. A gyöngelmélyű ember állati életet él. Az állat nem ismeri a halált. Nézd a gyúkot például. Mennyire védi a csirkeit. Mihez azonban felfordul a csirke, ha úgy érteni a halált, mint a középrendő ember, ugyanúgy sajnálnál, síratnál. Tudnál, hogy a gyermek elvesztette az életét. De akinek a haláról nincsen fogalma, annak az életről sincsen. És most nézzük az erős elmélyű embert. Az éppen azért bátor, mert érzi, hogy a test nem mindene. Azt érzi, hogy ő inkább lélek, mint test. Minél elkív az ember, annál kisebb értéknek ki a test. A hősök, a világ történelem, nagy hősei mindleik emberek voltak. Mindegy szálig. Na, de most már raludjunk. Mégis, hogy megnyugtass a hegedűst, elgondolkod a folytatta. Hogy hol voltunk, mi elötéltünk volna, hová leszünk, mikor már nem élünk, azt ebben a földítesben nem tudjuk. De mi is lenne belőlünk, ha tudnánk. Hiszen akkor nem a mostani dolgokra gondolkoznánk, hanem arról, hogy ez meg az az ismerősünk, mit csinál a más világon, meg hogy ott azok az ügyek, amelyeknek a folyásában voltunk, hogy folynak tovább. Jó jó, felelt a hegedűs. A papoktól sokszor hallok ilyenféle beszédet. De ennek a földi életnek bizonyára van értéke, és nem arra való, hogy egy-egy jöttment pogálynak legyen kit levágnia. A tűzpattokva éget, és aranyel változtatta a szalmazsák melletheverő vérteket és kardokat. Gergelynek egy börpais volt a párnája. Visszadölt, és álmosan felelt-e. Bolondokat beszélsz jó hegedűs. Az állati ember vakoncseleg szinéha a jót, az értelmi tudottá azt, hogy nagy és szendologa haza védelme épp olyan, mint mikor az édesanyát védi a gyermeke, és a köpönyeget a fülérebonta. Hol van az megírva, melyik törvényben, hogy védje valaki az anyát, ha kell az élete árán is? Az állat bizony nem védi, de az ember, a legbutább épp úgy, mint a legértelmösebb, ne kírohan az anya támadójának, és ha meghali is érzi, hogy másképp nem csaleket hetett. S álmos hangom folytatta. Isteni törvény mozgatja néha az akaratot. A szeretet Isteni törvény. Az anya szeretet, a haza szeretet egy. A lehetet nem ölheti meg a török. Na, de a ponciusodat engegy már a ludnam. Ilyenkor filosófás, mindjárt hozzád vágom ezt a rossz pajzsot. Hegedűs nem szól többet. Ő is végig dölt az ágyon. A várban nem halatszott más, csak az őrök egyforma sételása, meg az egyik malom csöndes morgása, s a lódobogó lépései, amint a malmot hajtotta. Másnap reggel nem szolta az ágyu. A török felcsáncok mögött az omban zsibajgott a tábor. A török megint le velet ír, mondott a dobó. Egy év fehér papiros voltak ezében. Megfúvatta a gyülekező jelet. A pihenő katonák két persz múlva ott áltak hadirenben. Dobó szólott. Vitézek. Azért hivattalak benneteket össze, hogy megvicsőrjelek. A várási ostromát olyan kemények vértétek vissza, ahogy a magyar katonához illet. Nem láttam köztetek gyávát egyet se. Megérdemlitek a hősinevet. A török eltakarodása után magam megyek fel királyő felségéhez és magam kéreknek tek jutalmat. De addig is, még ezt megtehetem, van köztetek néhány ember, akinek a várcsaképénzéből jutalmat kell adnom. Áljon elő bakocsai István, török lászló, komlósiantal, sontciszanisló. A négy vitéz kilépet a sorból és dobo eléállott. Minden édnek be volt a feje kötve. Dobbo folytatta. A külsővár falára felhatolt az ellenség és kitűzte az első zászlót. Bakocsai István közvítéz egy maga rohant olyan ítsárok dandárja közé. Kitekerte az zászlót a török kezéből és vissza ledobta. Addig is, még a királyi utánot megkapja, 10-es élmelem és 50 dén árt és egy öltözet újru hátkap. Sukán szám tartó beleolvast az 50 dén árt a vitéznek a markába. Dobbo folytatta. A várzászláját a fala ledgyűt ágyúgolyósodartale. Kiesett a törökök közé. Török László egy maga kiugrottarésen és visszahozta. Addig is, még a királyi utalamál következik kapa várpénzéből egyforintott és egy öltözet purgamál posztóruhát. A vitéz diadalmas ampillántot körül, Sukán a jutalmat a markába olvasta. Dobbo folytatta. Az ókapunál is kitűztek egy zászlót. Komnós iantal a falra rohánt és a török jobb kezével együtt levákta. Addig is, még királyi utalomra ajánlatom, két forintott kap és egy öltözet rúhát. A negyedik vitéz volt még hátra. Sonsi Szanisló mondott a Dobbo. Mikor a tömés kiszakat és százával dölt volna befelé a török, te egy magadugrottál oda, és nem nézzel hányen vannak, agyba főbeverted a betólokat, jutalmat a királyén kívül most még csak két rövstamet posztó és egy forint. A posztónak abban az időben nagyára volt és mivel, hogy egyen rúhát a katonák nem viseltek, egy öltözet posztó rúhát bizonyegészéletre elszolgált. Ami meg a pénztileti, azt nézzük, hogy Dobbonak a főkapitányi egészfizetése 600 forint volt és hogy amint ő a várpénzének ám legetett azon az ő erszénnyét kell léteni. Dobbo még azt mondta. Nem a vitéségetekhez szaptam ezt a jutalmat, hanem a várerszénnyéhez. Kívületek sokan vannak a serekben, akik szintén hőstetteket cselekettek. Magam láttam, hogy egy némelyik 50 törököt is adjon vért. Hogy többet ne említsek, itt van nagy dukászjunk a serege. Tudjátok, mit cselekedett. Most hát ércsétek meg, csak a legisleg kiváló bakat akarta megdicsérni, akik az életüket a hazáért a bizonyos halál veszedelmében forgatták. A kapu felől kűrt szólalt meg és rá egy percre egy idegen parasztember kullogott a piacon dobó felé. A kezében levél volt. Menjetek a dolgotokra, mondott a dobóakat anájnak. Egy szót még szólott megcsények, és mikor a parasztember hozzáért megvetésre pillanatot rajta végig. Lóra ült, ellovagolt. A parasztot a tisztek fogatták. A levelet anélkül, hogy elolvasták volna, két felé szakították. Felét a tűzre dobták, felét a szájába nyomták. Edd meg, amit hozták, utya. Azután ő is belekerült a tömlötzbe, és gondolkozhatott arról, hogy nem jól töröknek szolgálni semmiképpen se. Sári Andrásnak kívták azt az embert. Fejérvárol hozta magával a török. Egy óra hosszáig várta pogányhad, hogy kiőnne az ember megint a kapum vagy sem. Mikor látták, hogy az egriek nem leveleznek, újra megdördőt minden ágyűjük a falak körül. És a várolatása tárkok megteltek török harcosokkal. De még eddig csak a zene szalakki eltások és gunyos megedzések hangzottak a török táborból, most minden oldalon magyar szó hangzott. Adjátok meg magatokat. Csúfos végetek lesz, ha nem engedtek. Másik hang. Az gondoljátok mindig visszaverhetitek az astromat. Ez csak próbavalt. A csete csemőnek se kegyelmezünk. Ismét másik. Hagyjátokott dobót. Dobó bolond. Ha meg akar halni, halljon meg maga. Aki kijön a várkapun semmi vántódása nem lesz. Elviheti magával pénzét, fegyverét. Aki ki akar jönni, csak fehérkendőd tűzzen a dárdájára, ordított a fel az árokból egy hegyessisak úzpáhi. Ezer aranyat kap, aki bennünket belrezt. Kieltott eszrusztól a sianicsáraga. Erre valami hármar állőttek, de ő idejében lebukat. Dobó megbolondult, hangzott ismét a másik oldalról a kiáltás. Tine legyetek bolondok. Az első, aki kijön a várból, az utána való húz, tíz-tíz eranyat és békén elmehettek. A magyarul tudó rekatonák kiáltoztak így az ellenséges táborból. De kiáltoztak tótul is, németül is, spanyolul, olaszul is. A várbeliek pedig nem feleltek neki se magyarul, se tótul, se németül, se spanyolul, se pedig olaszul. A kiáltozás mindinkább megújult. Az igéret egyre biztatob, a fenyegetés egyre borzálmasabb. Végre Gergely a magafalán neki állította a magadobosait, trombitásait, kürteseit, és valahen szó lenn valamelyik török kiáltazásba kezdett, megperdült a dobb és gunyosan rikoltozott a kürt vagy leharsokta a trombita. A várnépe ezen földerült. A többi oldalon is kiállították a dobosokat, kürtösöket, a három várbeli sípos is megtalálta a magadolgát. A vitézek közül meg, akinek vaspajza volt, azt csattok tattá. Pokoli lárma folytottál minden további be kiáltást. Paksiób lovassad nagy kert dobótol, hogy hadűsön ki a kiáltozókra. Herkulesi erejű, szépszálas legény volt az a hadnagy. A bajuza, mikor reggelenkint kihúzta, a két füléigért. Az ostromban pallos a dolgozott. Egyetlen bárgással ketté hasított egy sísakos török fejet, úgyhogy az erős sísak is két felé esett. Csak száz embert kért. Ne okoskodj jóböcsém, feleltedobó, hát ha valami bajér. De Paksió bégetta haraktól, lefelé licitált, mint Ábraháma szodomaiúton. Csak ötvenet, csak húszat. Utól jára már csak tíz embert kért, hogy egyet fordulhasson. Dobótalán ne semengette volna meg, hanem akkor már csoportosan soralkozott Paksimellia sok vizkető markukatona. Kipirostól tarszal kiáltozták. Nagységos kapitányúr. Dobótol tartott, hogyha még tovább is ellenkezik, nem az ő okos óvatosságának tulajdon ítják, hanem annak, hogy kevesli ára várbeli erőt. Hát válat rántott. Ha éppen az a kedvetek, hogy beveresétek a fejeteket, csak menjetek. Hányan? Kérdezt a Paksió, szinte rikoltva az orontal. Kétszázan, feláltedobó. A patakra nyiló kapu még ép volt. Paksi kiválasztotta maga kétsze az emberét, és kirantott. Dél tájban történt ez. A patak tele volt végig hosszat loítató és teveítató török népbál. A kapu előtt kép akincsi kitattak. A 206-on a villámként csapot réjük. Hulladt az akincsi, mint a répa. Paksi, ahogy elől ment, utcát rombolt rajtuk, Spáncél ja lova piroslotta jobb oldalán a vértől. A többi is követte a példát, és az akincsi hadd az édelem kiáltozásával, egymástörve fordított nekik hátat, míg két felől a janicsáró kezreivel rohantak réjük. Dobó visszavanuló jelet fúvatott. De az oklán nem halották. A berekedésből beledühödve ölték, vágták a janicsárókat. Paksinak a lova egyszer csak megried egy tevétől, és oldaltugrik. Paksi éppen abban a pillanatban mért egy drótinges páhíra egy iszonyú vágást. Lelódult az oldaltugrólóról. A lovát sügyön döfték. A ló végig hemperget Paksin, és ott maradt mellette. A többi legényes látva odacsoportozik Paksi köré, és vagdalkozik, hogy a hadnajdnak ideje legyen fel kellni. Paksi az omban nem kell fel. Kívítsz ott a lába. Últében is bőszültem forgatja a kardot. Szúr vág maga körül. A sísak leesett a fejéről. Egy janicsáról a fejére vág. A várfalakon erősen hasognak a trombiták. Vissza, vissza! A legényeség megfordul, és áttörtetett a török sokaságon. Csak tíz legény maradottam Paksi körül. Azokat egyszer csak dárda erdőkörnyé kezi. Adjátok meg magatokat. Kiálltozták nekik a törökök. A tíz legény egyik a másik után bocsátja le a kardját. Gyávák! Kiálltozták haraggal a várból. Megcsait elég lehetett visszatartani, hogy kineroncson. Egy óra múlva maga a stányér alakú emelvén tácsoltak a királyszéken. A török hóhér ott a donbon, a várveliek szeme lettára, az az emelvényen tört a vaskerékkel össze a sebesült egrivít ézeket, Paksi híján valamennyit. Vég az 5. rész 3. fejezetének. Egritsillagok. 5. rész 4. fejezet. Ez a librivokszal vétel közkincs, felolvasa Malinger Diana. Egritsillagok. Írt a Gárdonyi Géza. Holt fogyatkozás, 4. fejezet. Az egríek alig csak gyűrölték a törököt, attól fogom már utálták is. Az asszonyok sírtak. A katonánk ki akartak rohanni, de doból lezáratta a kaput. Alipas a gyalázatos kegyetlenség után bekiálltatta a várba. Tudjátok meg, hogy a segítségetekre jött királyi hadat célj elvártuk. Nincs kegyelen többé. Ha megnem adjátok magatokat, valamennyien így gyártok, mint ezek ittán. A népsápatan hallgatta ezt a bekiáltást. A török gaztette annyira megdermeztette a dobosokat is, hogy elfelejtettek beledobolni a kiáltásba. Hazudnak az alávalók, szót gergelye körülött állókatonáknak. Úgy hazudnak, mint ahogy nekünk ki a bályák minden északán, hogy a feleségünk menjasszonyunk gyermekünk fogvaban. A király hada jön, minden órában várhatjuk. De hát ha nem hazudnak, szolt egy nyers hanga háta mögött. Gergely amúgy is szintelem volt. Erre a felszólalásra úgy elfehéredett, hogy a szakállátba jusszát szinte szállankét meg lehetett volna olvasni. Heged is hadd nagy volt a szóló. Gergely ránézett, a kargyomarkolatát megnyomva felelt-e. Ennyi hadd nagy uram. Kell ennyit tudnia a hadag szokásából, hogy a szétvert ad zászlóit álszokta venni az ellenség. Ha ugye megverték volna őket, nem mutogatták volna fel az ázlókat. S végig nézett rajta. A templombástyán történt ez. A bártyántával a bottát dobo is, mellettetcei botratámaszkodva. Ott áldzolta is, fügedi is, meg mártom pap. A pap fehéringben, stólában. Most végezte egy súlyosabban meghaltnak a temetését. Dobó csak a Gergely szavára letfigyelmesé, elképedve nézett hegedűsre. Cöszi is megfordult. Ostoba beszéd, kiáltott a hegedűsnek. Meg akarad a félem néteni az embereinket. Hegedűs dühösen nézett vissza Gergelyre. Idősebb katona vagyok, mint te, tacskó, hogy mer szenge moktatni, hogy mer szenge végig nézni. Sokkardjátszere kiszotjant a hüveiból. Gergely is kardot rántott. Dobó közéjuk lépett. Nem elvégezhetitek. Miga vár megvan szálva, egymásra kardot húzni, nem erjetek. A két összeháborodott hadd nagy visszadukta a kardját. Dobó hideg hangor rendelkezett, hogy hegedűs az ókapunál legyen szolgálaton a megcséseregében, Gergely pedig fontosok nélkül el ne haddja a külsővárat. Az ostra mután, szólt még egyszer hegedűs, fenyegető szempillantással. Nem búvok el, felelti Gergely fagyosan. A két tíz-két különböző irányban távazott, oda fordulceceihez. Mi lesz velünk, mondotta. Ha a tíztek egymásban is ellenséget látnak, hogyan harc valnak ezek együtt, össze kell őket békíteni. Ördög vigyálezeket a kassolyakat, feleltetcei, az én fiam jól beszélt. Gyalog mentek át a piacon. A kocsmávól nótázás hallatszot, és éppen, mikor oda értek, gidülöngélt az ajtón három katona, egymás nyakába kapaszkodva. Leokon mozdulatokkal dálik, hoztak a kaszárnya hássor felé. A közévesébe kocsai volt, az anóta végén nagyot kúrientott. Saú se hallunk meg. Mikor a jókedvőek meglátták dobót, eleresztették egymást, s áltak, mint a pízai torany. Visolgba hallgattak. Dobó elment mellettük szótlanul, és a kocsmálytó előtt megállt. Bent is danoltak. Török láztó a sebre való kendőét labogtatta. Komlósly az asztalt verte a bádok kupával. Sonsziszaniszló a síposokért ordított. Mellettük még három közvítés segítette bátorsággyutalmának elivásában. Dobó az aprógyához fordult. Hívtid a két kocsmárost. Egy peszmól valótt állt a két ember. De brői György felgyőrtú júinkben, nagy láztó melledzős kékkötényben. A két ember zavaradott a főkapitány haragorsz szemelőtt. Kocsmárosok, hasogott rájuk dobó. Ha még egyszer részek katonát látok a várban, azt a kocsmárost, akinek az ember megrészegedett, fölakasztatom. S megfordult, s tovább ment. Éjjel ismét rakták, tömték a nappal leágyúzott falakat. Dobó csak egy-két óráltalút. Éjjel nappal lehetett látni holít, holamot, és lehetett hallani nyugot, mély hangját, amint intézkedett. Az ostra a két ember, Dobó csak egy-két óráltalút. Éjjel nappal lehetett látni holít, holamot, és lehetett hallani nyugot, mély hangját, amint intézkedett. Az ostra mután való harmadik éjjelen, a keletidombra ismét hangzott egy erős kiáltó szó. Hallod a dobó István. Régi ellen felett közönt. Arszlán bég. Becsületem tiszta, mint a kardom. Nevemről rosszát nem hallhattál soha. Egy percny szünet után. Jólosan C István halálát példányak ne forgassátok. Ő maga volt az oka. De ha éppen nem hisztek nekünk, én maga majánkozom túlszul. Nem félek hozzád be menni egy magam, ha a fehérzászlót kitűzött. Tartsatok engem fogva, még a várból kivanultak, és őjetek meg tüstént, ha a kivanulok közül valamelyiknek csak egy hajaszállal is elvész. Én kiáltam ezt. Arszlán bég, a ma híresi, haj a pasi, oglomohamet fia. Csend következett, mint ha a kiáltó de dobó már az első szavaknál lóra őlt, és a másik bársiához lovag volt. Így mutatta meg mennyiresüket, mikor a török beszél. Csak a katonák hallották a beszéd folytatását. Tudom, hogy az én személyem neked elég biztosíték, de ha népednek nem elég, azt is megtesszük, hogy az egész hadat három mérföldnyire visszavanultatjuk. Elő nem jön egy törökse, míg csak tézs három mérföldre nem lesznek az ellenkező irányban. Felej nekem, vitész dobó István. A vár hallgatott. Végig az ötödik rész negyedik fejezetének. Egrits illagok, ötödik rész ötödik fejezet. Ez a Libri Vox-sal létel közkincs, felolvassam a Lingert iána. Egrits illagok, írta Gárdonyi Géza. Holt fogyatkozás, ötödik fejezet. Éjfélkor dobó a puskaporo sajtó előtt egy legény pillantot meg, amit egy néhány nagy tálat vitt a fején. Mi az? Gergely főhad nagyúr parancsolta, hogy tálakat figyek a konyából. Hol a főhad nagyúr? A tömlötzbástján. Do bódalovagolt, leszáltalováról, fölsietett. Gergely tottalált a fal alatt, ahol a lámpáséget. Egy vizestá fölé hajolva térdelt mazdulattanul, halványan, komoran. Gergely. Gergely fölkelt. Nem tudtam, hogy még fent van kapitányurán. Megcselynek jelentettem, hogy tálakat vigyáztatok. Aknaznak? Bizonyosan, hogy az ostromat visszavertük előre látható, hogy aknákatásnak. Jó, felelt a dobó. A dobósok is rakják le a dobokat a földre, és borsót rejál. És a prósörétet. Dobó leszolta bártyáról Kristófa pródnak. Jár be az őröket, és mond meg nekik, hogy a dobokat és tálakat minden fordulásnál vizsgálják. Mi helyt a vízre meg, és a borsók sörétekre ezeknek azonnal jelentsék. És Gergelyt karomfogta, a várbál sejébe mondta. Édes Gergely fiam, mondotta neki atyai hangon, ami nővácsok az aprógyait szokta megszólítani. Már egy hete figyellek téged. Mi bajod? Nem ilyen szoktált elenni. Uram, felelt a Gergelyre megő hangon, nem akartam terhelni vele kegyelmedet, de ha már kérdezi, megmondom. Kiáltják, hogy náluk van a kis fiam. Hazuk beszéd. Én is azt gondoltam, eleinte rá sehederítettem. De ma egy hete bedoptak a várba egy kis kardot, az a kard az én fiami. Esz mondva, egy kis bársony hüvejük kardot vett elő a dolmányalól. Ez az kapitányurán. Tudom, hogy nem emlékszik reál. Pedig ezt a kardot kegyelmet atta nekem, mikor először találkoztunk. Aztán én attam a fiamnak, mikor most elváltam tőle. Hogyan került ez a töröknek a kezébe? Dobó a kardra bámult. Gergely folytatta. Én a feleségemet hia már sopromban hagytam. Arra semmiféle török nem jár. Ha járna, agyon várnék. Az én feleségem pedig onnan el nem mozdul, mert nincs is kihez mennie. Érthetetlen, felelt a dobó a fejét rázva. Talán ellopták a kardot. Ócskáshoz katonákhoz került. Hogy tudják akkor, hogy az én fiami? És van valami kapcsolatosan és az ügyben, ami kigyóként marcangolja a szívemet. Ennek a Yumurjáknak, ali az Derbysbégnek volt egy talizmányja. Azt elvettetőle az én istenben boldagolt nevelőpapom, Gáborpap, és nekem hattal. Azóta az a balon török mindig azt keresi. Hogyan tudta meg, hogy nálam van, meg nem érthetem, de megtudta az bizonyos, mert kérítőlem. És azt gondolod, hogy a fiat csak ugyan nála van? A vigyáll azt a gyűrűt, Vest kinek ki. Gergely levette a sísakját és a homlocáltorulgette. Hiszen éppen ez a különös, hogy nincs nálam a gyűrű, otthon hattam. Megáll az eszem, szóld dobul a fejét rázva. Ha arra gondolok is, hogy némály törökök sopróbban kalandoztak, hum, a bég a gyűrűt ragatta volnál, és nem a gyereket. Én is ezem balondulok meg, ahogy a kiskardide jutott sopramból, most már azt kell gondolom, hogy az én kis fiam is ide kerülhetett. A palotához értek. Dobbo leült a palotállott a márványpadra, a palotalánpás alá. Üllete is, mondotta. A két térdére könyök el van ézett magáli, hallgattak. Dobbo végre a térdére csapott, megszólált. Hát még majj el megtudhatjuk, hogy igazel vagy nem a török szava. Odaszolta palotállotjáról örnek. Miska, eredj a tömlözbe, vezes ide azt a kurdat, aki a patagban fogtak az emberek. Az ablakon balogné szólott ki. Kapitányurám, a hossz szumentéjét. Mert csak dolmány volt Dobbo, szürke szarvasbör dolmány, és az éjjilevegő csak ugyan hideg volt. Töszönöm, felállta Dobbo, mindjárt aludni vegyek. Bető, hogy van? Fére beszélés nyösszörög. Kifog bírasztani mellette. A kocsisges párfeleségét hívott, a kocsisges párfeleségét hívattam be, de amíg el nem csendessül, magam is vírasztak. Nincsok rá, felállta Dobbo, láttam a sebet, be fog gyógyulni, nyugodjon le kegyelmed. Az őrkocsogott a dal kurdal. Vedleró láláncot, mondotta neki Dobbo, a kurda kezét a mellény kereszt betéve mély meghajlással várakozott. Hallod a pogány, mondotta Dobbo. Gergelytolmácsolt minden mondatot. Ismered Derbys béget? Ismerem. Milyen formályú ember? Felszemű, Derbys ruhában jár, de alatt a páncelt visel. A az az, hová való vagy te? Bitlisze uram. Élanyád? Él uram. Családod? Két gyermekem van. És sírva fakadt. Dobbo folytatta. Kibocsátalak a várból, neked. Rapszolgád vagyok uram, holta még? Elméd Derbys békhez. Anála bégnél egy kis rapfiú van. Megmondod a bégnek, hogyha azt a kis fiút hallapreggel ide hozzá a patakra nyiló kapuhoz, ahol te rabulestél, megkapjuljért a mitkíván. Fejérkendővel jöjetek. Értem uram. Egy ember kimegy a kapuntőlünk a fiúért, és magával viszi a bégtalizmányát. Te pedig elvezetet a bégtől a fiút, és átadod, ami emberünknek. De meg kell esküldnod, hogy amit kívánunk, megteszed. Meges küszem uram, talált akort. Kristóf már ott átmellettük, dobó hozzáfordult. Menjbe Kristófommal lovak terembe. A sarokban van egy rakást örök halmi, és azok közt egy kis török könyv, hoz ki azt a könyvet. Az a könyv a korán volt, amit az olvasni tudó harcosok magukkal hordoztak. Pergamenbe volt kötve, és acélkarika volt a sarkán. Abban akarikában zsinor volt, így szokták az olvasni tudó törökök amellükön harlozni. Akkor dráltette az úját a koránra, és megeskült. Azután a dobó lábához borult, megcsokolta a földet, és örönt a lelevenen távozott. De uram, mondott a remegő hangongérgei, ha a török láttja, hogy megcsajjuk, dobo nyugodtam felált. Hanála volna a gyermek, már megmutatta volna, hazzuk mindent török, én csak téged akarlak megnyúttatni. Gergely dobógó szibály sietett a bártyára, hogy a lujar is valamicsikét hajnalig. Mikor a malmak mellett lépked, a zárnyékból egy pszczó hallacik, jobban mond vagy pszzt. Gergely oda néz, a cigányt látja. Szalmánt érdel a cigány, és intéget neki. Na, mit akarsz? kereszt a gergely kedvetlenül. A cigány fölkel, és súsog. Kutya van a kárben nagyságos gergelyurám. Na! Az este az ókapunál egy kassai katonának a sisakja álladzóját reparáltam. Hegedűs hadd nagyúr arról beszélt, hogy mikor rostron van, duplanjárna a fizetség. A katonák morognak dobó nagyságos úrra. Azt mondják, hogy a török minden jó tigér, ő meg semmit. Választani kell. Gergelynek elakadt a lélegzete. És előttet beszéltek így. Minden katonálött. Én meg nem mondottam volna. De ha már félni kell, jobban félek a terektől, mint a kassai harna gyúrtól. Jérvelem, mondott a gergely. Megkeresne megcséit. A töltés csinálóknál ráakat. Fista, mondotta, hallgass meg sárközit. És ott hagyta őket. Vég az ötödik rész ötödik fejezetének. Egy ricsillagok. Ötödik rész hatodik fejezet. Ez a Librivox felvétel közkincs. Felolvas a Majlinger diána. Egy ricsillagok, írt a gártanyi Géza. Holt, hogy atkozás hatodik fejezet. Reggel, mikor dobó kilépett a palotából, heged is már az ajtóban várta. Uran, szólt isztelgőrel melva a kezét. Jelenteni valom van. Sőrgős? Nem éppen. Jérvelem, mond el a kapunál. A kapu fölött már ott állt gergely, és vele megcséi, fügedi. A versző palánk takarta őket a patakonyi sgőtöröktől. Dobó elálltekintett a palánk vanatánát a városra, aztán gergelyhez fordult. Még senki? Senki, felállt a gergely. És hegedű se pillantott. Hegedűs a sísakjához emelintette az úját. Gergely hasonlóképpen. De hidegen tekintettek egymásra. Dobó hegedűsre nézett, várta a jelentését. Uran, szólt hegedűs. Meg kell mondanom, hogy a katonák között ném jelégedetlenségfélét tapasztalok. Dobó szemekik kerekedett. Sajnos, folytatta hegedűs, kerülve a dobó tekintetét. Vannak öreg katonák köztük, aki kismerik az ízét, az ostronpénzt. Tegnap egész napaztvárták, hogy megkapják, mint máskor, máshol szokás volt. Este már duzzok tak. Gondoltam, tovább mérkesedik a baj, ha lesz ídom őket. Hát engedtem, hogy beszéljenek. Arra kértek, mondja meg a kapitányúrnak, mi a kívánságuk. Hát először is, feláltedobó. Nem lett volna szabad elfelejteni a hadnagyúr, hogy a várban semmi fél esettegésnek sukdosódásnak helye nincsen. Másodszor, ami az ostronpénzt illeti, aki nem a hazáért harcolítan, hanem az ostronpénzért, hát csak jelentkezzék, megkapja. És ellipett a hadnágytól, áthajolt a palánkon. Jön, szólatt meg Gergely. A törökök közül elővált a kurd, már fel volt fegyverkezve. Két magyar gyereket vezetett, mind a kettő lajbis, gatyás, mezitlábas parazgyermek. Hogy a kurd nagyokat lépett, a két gyermek futva hallat mellette. Tőlük ola, ami százlépésnyire el látni látett a felszemő dervist. Lobon ülve követte a kurdot, de lővésnyi távolságban megállt, és a kengyelben föl egyen esedvenézett a várfelé. A gyermekek nem az enyémek, montari adozó öröm el Gergely. S valóban a két gyermek idősebb volt, mint az ő Jan Csikája. Az egyik gyermek örül 10 éves, a másik 12-ő. A kurd megállta kapu előtt, és felkiáltott. A bégegyermek helyett kettőt küld. A gyetok ki a gyűrűt, akkor elküldi a harmadik gyermeket is. Dobó felszolt a törönyörnek. Ha jóljon ki kend, incsen a kezével annak a kurdnak, hogy elmehet. A mazan a napon is csak úgy törterontotta a török a falat, mint előbb. A nagy torkuszár buzának lassan dolgoztak, de borzasztó erővel. Minden dördülésele egy idejűleg rapogott a fal, és olykor egy-e gyomlás mordulása volt hallható. Ha nem a mazan a napon még is történt valami változás, amit az őrök már korán reggel jelentettek. A lovásság elhúzódott a vártól. Sehol nem lehetett látni a pirosapkása kincsiket, a páncélban ragyogózpáhikat, az összevissza ruhászkodó besliket, kamzsásteliket, apról ovugönüllüket, gurebákat, műszellemeket és szilidárokat. De még a 900 tábori teve is hiányzott. Mi történt? A várbeliek örömtölderült alszalját akkeltek. A köszörűs parasztoknál a cigány is megjelent, és fényesdeg köszörültetett egy hosszú rosszáskardot. A sütő kemencéknél felhangzott az asszonyokdala. A gyermekek a kemencék mellett játszottak a dom gyepén, a fiúk háborúsdít, a leányok körbekeringőt. Újvárjék katókája, aranyprémes a szoknyája, zibetzabba talovának, gingye gyöngyot asszonyának, gyöngykoszorút a lányának. A balogné cselégyen oda vezette a kis török fiút, nézte az a játékot bámulva. Begyétek belsz, kérlete a cseléd a fiúkat. Nem vesszük be, felálték azok. A lányok bevették. A kis török fiú nem értettem a lányoknak, de olyan elhitattal forgot velük, mint ha tudja az isten, mit csoda szendolok van volna része. De hát mi volt az oka videámságnak örömnek? A török lovasok eltűntek. Bizonyos, hogy fölmentő hat közeledik. A király hada. Hova ment volna a török lovasság, hanem az elé? S a dobosok még vigabban zörgették el a bebekiáltó hangokat. A vár nagy dobosa felfelugrott a farra, és húltak a várba, nyilakon röpítették be, nem olvasta senki. A kiértel az dobta a tűzbe. A nyilat megvitték tetszéinek. Az öreg napestig a temlec Bástjánült, és a kérhenszora közelben török bukkant fel rányilazott. Csak a dobó harca volt változatlanó komoly. Hol az egyik, hol a másik toronyba hágott fel, és kém lehet az ellenséget. Olykor sokaig nézett az eget hegyfelé, olykor a fejét ráztal. Sok beszólítja megcsét a palotába. Kedves öcsém, mondotta leülve. Az a hagedűs nem tetszik nekem, vigyáztasd. Már vigyáztatom. Akivel beszél, ahhova néz, ahhova lép, tudnam kell minden órában. Tudni fogjuk. De neki nem szabad ezt megorrintania, mert akkor meglep alamivel. Nem tudja meg. Ha lázazás lenne a várban, akkor végünk. De nekünk tudnunk kell, hogy hányan és kik tartanak vele. Úgy kell kivágnunk a rothatrészt, hogy semmi sem aradjon. Kivel vigyáztatod? A cigányal. Megbízható. Megbízható. Tegnap a kaszaia között dolgozott, ma újra ott fog dolgot találni. Megmondtam neki, hogy egy teljesen ép felszerszámozott pompás lovat kap, ha a szolgálata ebben az úgy benhasznos lesz. Inkább szín leje, hogy velük tart. Más megbízható embered nincsen? Nekem volna, de a kaszsőiak nem víznának benne. A cigány sokkal inkább csekélik, hogy sem előttet artózkodnának. Csak az kell meg tudnia a kik a kolomposok. Így mondtam neki én is. Hát, akkor jó, nahetünk. Főkapitányurán, szólott más hangom megcséi, ajelek arra vallanak, hogy a király hadajön. Dobbo válat volt. Lehet, hogy jön, felállte szomorún. De azok ajelek, amiket timinyája ne erre magyaráztok, nekem nem a király hadát jelentik. Megcséi elámolta a nézett dobóra. Dobbo a kezét terjégette. A jaszolak mind itt vannak. A két vezért együtt láttam Lóhátón az Almagyaron. Az ágyukközül egyért se vittek áll, a két vandájuk is itthon van. Hát, mi volna? Kérdeztem megcséi röstal kedve. Dobbo ismét válat volt. Nem lehet egyébböcsém, csak az, hogy az erdőre mennek. Az erdőre? Odal meg a szőlőkbe. Azt gondolom, hogy a két vezére falmagasságát akarja megrovidíteni. Rősét és földet hordatnak. Be fogják tömni az árkunkat és donbot emelnek a romlásoknál. Hanem édespistem, ezt csak neked mondom. A várbeliek hadőrvendezenek annak, hogy jön a felmentőhad. A kezét nyújtotta a kapitánytársának és szeretettel nézett reáll. A szanabba szobába fordult, ahol pető fekütt. Amint bealkanyadott, előcsenktek a töröklovasok. Egy világító golyónál látni lehetett, hogy mindenik lovas a kantáránál fogva vezeti a lovát, és minden ló megmarak a rőzsével. A tevék hosszú sorral meg tömőzzzsákokat hozott. Amint lekanyarottak a bajuszhágyról, egyengint jöttek a tevék, egyik a másik után. Dobból lefelé fordította a szakálosok és mozarak száját a szély mindenképp sötétedett, és a lovasok száma nem ritkult. Dobból bahagyta az ágyúzást, és csak a puskásokkal lövetett olykor közéjük. A török pedig nyűsökbe dolgozott alant. Ropogott az egymásra szórt rőzsé, svenyige. Közben közben hangszott a rendelkező jassaulok kiáltása. Dobból várbeli lámpások nagy részét a falakrésébe hordatta. Újrakták le a lámpásokat, hogy a falat kívülről minden felé megvilágítsák, de a lúról se nyillal, segoljóval meglőni ne lehessen. A várbelőről sötét volt. Csak imittem ott éget egy lámpás. Az ókapu kérületét a sütőkemenceigből kiáramló fejnyvilágította meg. Az asszonyok akkor is dalolva dolgoztak. Csak haddaloljanak, mondotta Dobból. Ahol dalolnak, onnan nem távozik a jó szerence. Megcsejj éjfeltájban a bajkibástya tornyából vigyáztal, hogy mozgolódik a török éjeli ostromra. A tisztekisten az étoszoltán vírasztottak. Megcsejj a két kezét a füléhez tölcsére ez a hajolt alá, és a tekintet elthatolni barkodotta sötétségen. Valaki megrántott a hátúról a dolmányát. A cigány volt. Jani csársaruban jött fel. A fejénk a kastollal körül tűzködött cisak. Az egyik oldalán kard, a másik oldalán fehér markulatot örökj a tagán. Pst! mondott a titokzatosan. Pst! Mik el? Markomba érzen már a jóló kantársárát. Tudsz valamit? Haj, haj! Van bizonyítékod is. Van, csak meg kell fagni. Hát fogd meg ebatta. Én fagjam meg, tessék velem jönni ost megvan, de tisztéleszt istént. Hova? A vistartóho, ott ereskedett lehegedűs. Haj, haj! A srácsal a vistartó ajtajában. Megcséj szinte bukdácsolves ilyetetlen lépcsön. A toronyaljában hat katonát szólított magához. Fegyvertelenül jöjjetek, a csizmátok versétek le. Szíjat vagy kötelet hozzatok. A katonák szótanul engedelmes kettek. Mikor leértek a bárstyáról, megcséj továbbont a parancsot. A vistartóhoz megyünk. Három katona lőttan, vagy hogy áll, vagy hogy fekszik. A hanyjátok őket, és megkatözitek. Elvezetitek a tömlözbe, és beadjátok a tömlözszartónak, hogy zárja be őket. Semmi kiáltás, semmi hang. A vistartó tájék a sötét volt, csak egy rossz ölöpnek a tetejét érte a világoszság. A katonák odnantól négy kéz lább mentek tovább. A cigány hányta magáral keresztet. Néhány persz múlva csörömpölés, húppanások, káromkodások hangzottak a vistartó tájékán. Megcsély is ott termett. A háromkaton a levall gyűrve. A vistartónák mind a két ajtaja tártanálott. Megcsély belehajolt, len csendes sötétség. Visszafordult. Itt van, kereszt a halkan a cigánytól. Magam láttam, mikor le ment. Heged is hadnagy, nem tévedtél? A, az az! Fus a főkapitány úrhoz, az új bársien kereszt. Kérhetem mi a jön ide. Úgyközben mond gergely főhadnagy úrnak, hogy külgyen azonnal ödrabantott. A cigányány jargalt. Megcsély kivonta a kardját és a visszartóból felvezető lépcsőhözült. Lent ekkor, mint ha hangok hallatszottak volna. Megcsély fölkelt és lelreszett a csapóajtónak azt a szárnyát, amelyik a lépcsőtt akarta. Fönt hallatszott, hogyan érkezik az ödrabant, s velük csak nem egy időben dobó és kristófapród. Az apród lámpást logatott a kezében, s világított vele dobónak. Megcsély intelt, hogy siessenek. A hangok lenn a visszartóban már akkor erősöttek. Erre, erre! Hangzott egy tompa hanga mélységben. Dobó fálvan adta a drabantok puskáját. A visszartó szélén kellett tartaniuk csővelle felé. Kristóf, mondotta az után, még húsz embert hozz gergely úrtal. A lámpást elvetetőle s letette a cölök mellé, de úgy, hogy a visszartóban nem világított bele. A mélységben fegyver csörgés léptek ropogása. Erre, erre! Hangzik erősebben. Egy nagy csopbanás. Nyomban egy másik csopbanás. Egy vá, meded, kiáltások. Újabb csopbanások. A lépcső takaró ajtó mekkoppan. Valaki felbukkan. Dobó felkapja a lámpást. Bele világít az arcába. Heged is hadd nagy az, ólomszinsápattan. Fogjátok meg, kiáltja Dobó. A hadd nagy a derős kezek kapják meg, kirántják a mélységből. Begyétek el tőle a fegyvert. Lent még egyre hangzik a csopogás, az ürzavaros kiáltozás. Jeti szín! Jeti szín! Magyarul, segítség! Dobó le tartja egy pillanatra a lámpást. Hát ott kepickél a sok fegyverest turbános török a nagy fekete vízmedenceben, míg egy oldaljukon egymás nyomva őzönlik a többi. Tűz! kiáltja Dobó. Az öppuskár se jubba tüzel. A visszartó ürege akkor átszol, mint az ágyú. Bőszült ordításra a felelet. Maradj itt, mondja Dobó megcsének. A gyúkakat be kell járni. El kell menni odáig, ameddig lehet. Ha túl terjed a várom, beomlasztjuk, be is falazzuk. Egy ör minig ottájon a fal mellett. Sokatonákhoz fordult. Újra visszategedősre és a társaíra. Vasat rájuk. Különkülön zárjátok el őket. S visszatért a bástjára. Megcsélyemény ségből Magyar hangott hallott. Segítség, emberek! Letartotta a lámpást. A fullattakon ott vergődött egy bőrsakkástörök, azt kiabált. Vesetek a lágykötelet, mondotta. Hát ez is a várból való. A völdörhúzóköt élott hevert. A láresztették vödröstül. A fuldokló belekapott a völdörbe. Három katona fölhúzta. Mikor az ember följutott, úgy táltongott, mint a patraütott harca. Megcsély az arcához tartott a lámpást. Nagybajúszó a kénci volt. A viscsurgot a bajuszáról és ruhályáról. Magyar vagy, kérdeztem megcsélyi. Az embert érdre borolva. Kedjelmezzurám. Hogy így tegeztem megcsélyit, török mi voltál ebből kitetszett. Megcsély majd nem visszalok. De mégis meggondolta, hogy jó lesz tanunak. Szegyétek el töl le a fegyvert, mondott a katonáknak, és zárjátok be a levélhozó parasztok közé. Vége az 5-dik rész 6-dik fejezetének. Egrít csillagok. 5-dik rész 7-dik fejezet. Ez a LibriVox-vállé telközt kincs. Felolva Sama Lingert iána. Egrít csillagok. Írt a gárdonyi géza. Holt vagyatkozás, 7-dik fejezet. Írt a gárdonyi géza. Holt vagyatkozás, 7-dik fejezet. A vár körülöttén más nap oktober 4-én frissányás utolt és világított meg a fölkelő nap. Az a mélyárok, a melyészekról kerítette a várat, helyenként be volt öltve. Árok volt, donblett. A törésekát ellenében emelkedtek a frissányású donbak. Alul rőzse, ervei haraszt, nyalába költött venye, fölül feld. Ezt a munkát bizonyára, adik folytatja a török, két helyen olyan magas fal nem lesz, hogy át is lehet ágyúzni, és be is lehet rohanni a várba, létrek nélkül. Dobó megszemléltem munkájukat. Megszemléltem mindenfelől szótlanul, nyugat tarcál. Aztán a tisztekért küldött. Behívattal lovak terembe a 4 főhadnagyot, megbehívatott egy hadnagyot, egy örmestert, egy tizedest, meg egy közlegént. Mihály deákot is, a cipóosztót. Aztal az őrposztóval volt be vonva. És két égő gyertje a feszületmellett. A teremsarkában a vörös posztóba öltözött hóhér. Mellett egy sárpenyőben égőszén. A kezében fújtató. A sárpenyőmellett ólomdarabok és harapófogó. Dobó fekete posztó ruhába volt öltözve. A sísakja csúcsán kapitány is astól. Előtte egy év tiszta papíros. Társaim, mondott a komaj, szinte zordárcal. Azért jöttünk össze, és társajnak az ügyét megvizsgáljuk. A cselekedeteik arra valanak, hogy árulók. Lelkismeretesen megfogjuk őket ítélni. És intelt, hogy a rabokat vezessék elő. Gergely felkelt. Uram, mondotta. Én ebben az ügyben biró nem lehetek. Haragosa vagyok a váldotnak. Mencsenek fel a biráskodástól. Megcsely is felkelt. Én csak tanul lehetek, mondotta. Biró és tanul egy személyben senki se lehet. Legyen tanul, felálték az asztalnálülők. Gergely távozott. Megcselyik kiment az előcsarromba. Az őrökbe vezették hegedűst meg a három társát, és a törököt is. Hegedűs sápat volt. A szemét kég gyűrük környekezték. Nem mert a felemelni a tekintetét. Dobó csak őt hagyta bent. A többét kiküldötte. Hajjuk, mondotta. Mi volt az a török vezetés? Hegedűs összezted előtszködött és szaggatottam mentegetődzött. Én a törököt csak a víztartóba akartam becsálni. A várat feladni nem akartam. A víztartó nagy. Keskenybe jelentott találtunk rajta. Gondoltam, az én érdemem lesz, ha magam pusztítok el az ernyi törököt. Dobó végig hallgatta nyugodtan. A tisztek se kérdeztek tőle semmit. Mikor már nem szól többet, Dobó félre állítatta, és behívotta egyenként a legényeket. Mink, mondotta az első, nem tehetünk egyébben, csak amit a hadnagyúr parancsolt. Nekünk hengedelmeskednünk kell, ha parancsolnak. Mit parancsolt? Azt parancsolta, hogy álljunk a víztartó szélén, ő egypár törököt hozz be. Mit mondott, hogy minek? Hogy a vármegadását megbeszéljük. Dobó a hadnagyra nézett. Hegedűs a fejét ráztta. Nem igaz, hazudik. Éne, szól csértődve a legény. Hát nem azt mondta el hadnagyúr, hogy a török minden jót beszél. Dobó rám meg semmi jót se, még csak ostrompénz sem akaradni. Hazudik, ismételte hegedűs. Bevezették a másik legént. Mért voltatok a kútnál? Törököt vartunk, feláltabúsan. Azt mondta a hadnagyúr, hogy a vár előbb utóbba törökkezére kerül, hát jobb pénzán, hogy sem vérá rán. Bizonyos, hogy meghallunk, Dobó behozatta a harmadik legént is. Én nem tudok semmit, ebegett az. Csak oda voltam rendelve a kúthoz, de hogy miért, az nem tudom. Nem mondta el hegedűs hadnagyúr, hogy jó lesz megegyezni a törökkel. De az mondta. Mikor mondtál lőször? A nagyostrom után való estén. És hogyan mondta? Hát úgy mondta, hogy IZE, hogy azt mondja, mink kevesen vagyunk, azok meg sokan vannak, és hogy lám, a többi váradszeletet megtartani, pedig akkor két felé járt a török. Ostrom pénzről szolte valamit hegedűs hadnagyúr. Szolt, az mondta, hogy dupla zsoldot kellene kapnunk. Hát a vármagadásról mit mondott? Azt, hogy IZE, hogy azt mondja, a török így is úgy is megkapja, hát jobb ha még fizet is, mint sem, hogy anyakunk is oda szakadjon. És a legénység mit mondott rá? Semmit, csak úgy tűzmelet beszélgettünk, mikor már a török bekiabált. Tík nem kiáltott a te vissza? Nem, csak a hadnagyúr beszélt velük élj el. Hogyan beszélt velük? Egy hasadékon át az ó kapunál. Oda ment, és beszélt három izromban is. Török kell? Török kell? És mit mondott, mikor visszatért? Azt, hogy a török mindenkit bántatanul elgocsát, senkit se vág le. A kassélyeknek ezen kívül tíz tizaranyatad, és hogy a két bassa pecsétes levelet küld, hogy szavának áll. Hányon hallottátok ezt a legények közül? Valamit izen. Hát miért nem jelentettétek nekem? Nem megesküttete ke, hogy a vármegadáson nem beszéltek? A legény hallgatott. Dobó folytatta. Nem az lett volna a köteleségetek, hogy azonnal jelentsétek a hadnagyúr beszédét. Nem mertük. Szóval elszentátok, hogy a vár a török ézrejátsátok. Megyeztek bele elbe. A legény még hétnevet mondott. Aztán ment eget ödzött. Mink nagyságos kapitányurám nem megyeszkettünk, még csak engedelmes kettünk. Csak a hadnagyúr beszélt, meg ő parancsolt. A fal egy ágyúgolyóítődésétől dobbant meg. A rudakra függesztett páncélok megzördültek. A farról egy csomó vakolat omlott a padlóra. Dobó a bírákra nézett. Van evalakinek valami kérdezni valója. A bírák szinte dermetten voltak az astalnál. Végre a közlegény víró szólalt meg. A tízlegény beleegyezette abban, hogy a vár a török élegyen. A legény sápatlan vanogatta a válát. A közlegény nem akarhatmást, csak azt, amit a tisztje. Több kérdés nem volt. Még a török van hátra, mondott a dobó. Vezessétek be. A török háromszor hajolt meg még az astal elért. Ott meghajlottam maradt. Mi a neved? Kérdezte dobó. Jusuf. Jusuf, vagy is magyarul József. Állj egyenesen. A török fel egyenesedett. Körül belül 30 éves a kincsi volt. Zömök, ízmos ember. Belapított orra, és a fejénvöröslősebb forradást anuskodott arról, hogy forgott már csatákban. A kérdésekre elmondta, hogy tíz éve jel magyarországon, és hogy ott volt a falnál, mikor hegedűs kiszoltarésen. Hét törökök, megyitekért magyarul. Hazudik, morgott hegedűs. Zoltai is beszélt mindig a törökkel. Én, hörkent fel Zoltai. Igen, is beszélt el. Valahány szorosztrom van, mindig kiabász nekik. Zoltai dühében áll halványodva úrat fel a székéről. Vizsgálhatott kérek magam ellen, mondotta. Nem ülhetek tovább a birói szégben. Hogy én mindig kiáltok egyet, amikor ütök, az meglehet. De azt csak káromkodás, az nem vétek. Mi csoda beszéld ez? Dobó csítította. Mindjáján tudjuk ezt a szokásadat, és senki ezértéget meg nem szól. De mert haragébredben ad a váldott iránt, felmentünk a biráskodás alól. Zoltai meghalljolt, és kiment. Dobó irált törökre nézett. Az aztán tört magyarsággal elmondta, hogy heged is az ókapunál beszélt egy agával, azután arszlán béggel. A béktől becsület szót kérd biztosítékól és száz aranyat. Azt mondta, hogy bebocsátja él az egéssareget a várba, csak ott ársasson a kapu mellett, ahol a nagy részdobot szokták várni. Ő, heged üsremudatott. Azt mondja, járt egyéb jel a viztartóban, és alagú trakat, amely azonban a kapunál bevanomolva. Az omlásnál a fejefölött hallott a részdobot szólalni, s a katonák lépését is hallotta, hát sokat ársatni nem kell. Ő él 12 órakor várni fogja őket. De arról is kezeszkerniük kell, hogy az ókapunál álló kasai katonákat nem bántják. Megegyeztek. Eifelkor hegedűs lámpással vezette őket. A janicsárók, aszabok és piadok keverten jöttek. 3000-ren indultak a földalatti útra. A hat többi része, isten tudja hány ezer, a kétkapug inidását várta. Hanem az történt, hogy hegedűsnek a lámpársa a viztartó sárkánál a falba jutődött és elalut. Sötétségben vezette az elő csapatot tovább. Ő tudta a járást, de a nagy vízmedence szélek eskeny. Ott ő sötétben is boldagult, de az elő csapat, hogy egymás után tolongott, a vízbe csúszamodott. Nem tudsz arról, kérdezte Dobó, hogy derv is végeára balta az egyik hadd nagyunk fiát. De tudok, feláltatörök. Két hét óta minden sátorban keresik a gyermeket. A bék keresteti. Ellopták tőle, vagy elszöket az ideérkezés után harmadnapra. Dobó hegedűsre nézett. Nyomorult, mondotta. Hegedűs térde borult. Irgalmazanak, könyörüljenek rajtam, kiáltotta. Megtévettem, elvesztettem az eszemet. Megvalóda magad is, hogy a várat az ellenséggezére akartad jutatni. Megvallom. A tárgyalás nem tartott tovább egy óránál. A következő órából már ott függött hegedűs hadd nagy a várpiacán, egy gerendából hevennyícett a kasztófán. Fügedi ki kiáltotta a várnépének. Ígyhan meg mindenes küssegő, akár közember, akár tiszt, aki a várat a törökkezére akarja jutatni. A három közlegének a fülét csapták el az akasztófállat. A többi hetet megláncolt lábbal belsőmunkára rendelték. A törököt úgy kidopták a várból a magas nyugati falon, hogy nyaka szegetten hult a társai közé. A várnépe láthatta, hogy Dobó nem tréfál. Vége az ötodik rész hetedik fejezetének. Egrits illagok. Ötodik rész 8. fejezet. Ez a Libri Vauxalvétel közkincs. Felolvassam a Lingardiana. Egrits illagok. Ért a Gárdonyi Géza. Holt fogyatkozás, 8. fejezet. Te minden erőnél erősebb erő, anyai szeretet. Te emberi testbe öltözött napfény, teisten szívéből leszállott centlánk, haláltól nem félő, erőst jöngeség. Te, aki othagyott biztos hajlékodat, puha párnádat, mindenkincsedet, hogy a halálláertején át alakoskodjállát veszendő szerette ithez. Te, aki lebújdosol a földmélységébe, te, aki gyöngyek aroddal akarsz át törni a falon, amelyre fegyveres fene vadak 100 ezerőből tehetetlenül. Te, aki nem ismered a lehetetlent, ha arról van szó, akit szeretsz, ha együtt kell szemvedned, meghalnod is vele. Csodáldak téged, asszony szív. Két éjén és két naponátásták magukat által megáltal az alagút omladékain, a nyirkos hidegben, a lazaboltozatok alatt. Néhoz csak egy pár lépés volt az omladék. Egy órai munkával is átvergőtte krajta. De néhoz a kövekkel is kellett bajlódniuk, és sem az erőtlen asszonyi kar, sem a 15 éves, különben is fejleten lépjük arra nem volt hozzá szokva az ilyen munkához. Oktober 3-a estején, alék, hogy állomra csendesült a tábor, maguk hosszatték minden élelmiszerüket. A vártól már számításuk szerint szökszelt lépés választottál lőket. Azt remélték, hogy nem kell többé visszatérniük, és egész éjjel dolgoztak. A föld alatt nem tudták, mikor vírad, mikor kér fel a nap. A földet és rősét hordó paribaggyű börgését hallották egész éjen át, és hallották a várbeli jágyuk és mazsarak dörgését is. Az gondolták oda lenn éjjeli ostrom van, és még buzgóban dolgoztak, hogy bejutassanak. Kint azonban vírad, hajnalodott, reggeledett, s a nap fölszelt a borsali hegyek magül. A török lócsiszár szolgái, látva a sátor áll hagyatottságát, benésztek. A férre mozított kő, a szélesjuk megdöbbentette őket. Hogy a lovasok ismét rőzsét szettek minden felé, a kalmár maga rohant egy deli agához, és az oromtól szinte reszketve jelentette. Uram, a várra tény jutatom a hat kezébe, alagutat fedeszten föl az éjszaka. A sok deli, a kincsi, beslyé és gureba egyszerre ott hajta a rőzsét, lovát a szabadban. Sípok és trombiták rikoltnak gyülekezőt. Mindenfélek a katona összekeveredve, zörögve, zsi bongvatolonga bejára torkán a mélységbe. Bezetőket fákjával a kalmár. A két szegény lélek ezelat bújkálva, ázva, köveket hányva törekedett előre. Az út egy helyen ismét lejtősé vált. A kövek ott szárazak voltak, és az út megszélesedett. Egy háromszögletű, nagy földalati nyírkos terembe jutottak. A vár árka alatt kell lennünk, mondotta Miklós. Azon van a teremkét sarkán két omladék van, melyik az útak ettől közül. Az egyik omladék nyárges, tetején kis omlatjuk, amelyve egy emberökől ha belefér. A másik omladékon oldalt feketelt valami keskennyílás. Itt az út két felé válik, mondotta Miklós. Most az a követés, melyiket bontjuk. Fölépet a kövekre sajú kasz tartotta a gyertjáját. A lánglobogot, a baloldali nyílás is megpróbálta. A lángot csak állott. A süvege szélébe tűzte a gyertját, s belakapazkodotta a legfelső köbe. Éva segített. A kőrobog vagurult át a többin. Még egyet, mondotta Miklós. Ismét neki feszültek mind a ketten. Az a kőne mengedett. Az aprókat kell körüllek iszednünk. Fogta az ásót, és körül szúrkálta vele a követ. Aztán újra belekapaszkottak. A kö inkadozott. Miklós nagyot lélegzett, és megtörült el az arcát. Fárat vagyok, mondotta bágyattan. Pihennjünk, velel te Eva. S leültek egy kőre. Miklós elhanyatlott, és abban a percben elalutt. Eva maga is kábbult volt, és halára fáradt. Hája térdék vizes, sáros, a kezei véresek. Hája a sok hajladazásban kibomlat, és félig a dolmányába kötötten, félig azon kívül hullámzott anyak a körül. Fogta a gyertját, és benézett mind a két üregbe. Mind a kettő szabadutat mutatott. Kicsit megpihennünk, mondotta a gyertját a kőre ragasztva. De nem alszom el, nem, csak pihenek. És amint hátradölt, hallgdűbörg és hallott maga mögött. A szemöldökét összem a nézett magáli a sötétségbe. Föndűbörög neke, vagy ide lent. Az alagut mélyéből vörösvényszár röppent elő. Miklós, sikoltotta Eva, s a fiút megrázta. Jönnek, a fiú bágyat tanem elteföl a szemepilláit. Jönnek, isméltel te Eva két ségbe esetten, s a kárgyához kapott. A karnap csak a hüveje volt meg, ott maradt valamelyikom ladéknál, a kárgyához vettek. Az övében volt jatagánokat is minden törték már a munkában, a zsepkést is. Nem volt náluk semmi. A fényerő sörve közeledett. Éva minden erejét összeszedve kapott a kőhöz, Miklós is. A gyertjájuk el aludt. A kő mozdult, de nem engedett. A rémüleddermetségével nézték, hogyan válik ki a sötétségből a fákját tartó kalmár, és mellette a lógóba jusszú A következő percekben kezekem elkettek rájuk, és ők fogva voltak. A zaga egy pillantás vetett a megkezzet munkára, és gyorsan határozott. Fogd a fákját kölyök, mondotta Miklósnak, de már ismered itt az utat. Miklós nem értette a szavakat, csak azt látta, hogy a fákjátak ez évben nyomják. A katonák egy perc alatt széd szették a nehéz köveket. Az út két ember széleségben szabad volt. Az üreg már akkor megtelt fegyveresekkel. – Te fogsz özetni, mondotta a zaga Miklósnak. Az a másik pedig, folytatta éváratekintve, itt marad, ha rosszul vezetsz vennünket, azt tanult a közlegények közévetem. Egy janécsártolmácsolta a szavait. Éva behújta a szemét. A zaga visszapillantott. Egy deli őrizze. És meglokte Miklós, hogy induljon előre. A deli év amellé állott, a többi megindult. A zaga nem mondta, hogy ki őrizze a fogjot, a deli csak hamarátatta egy másik delinek. Őrizte. Az is állt valameddig, de talán esébe jutott, hogy aki kelsőkő jutnak a várba, holtig nagyságos urak lesznek, átkinált a fogjot egy műszellemnek. Nem örzöm én, felállta a műszellem, és odáblépet. A delit ette a méreg. Majd én megőrzem csak eredgy, szólt dekor egy szörő süvegük is a szab. És ki mondta a hancserát, amikor a helyi állott. Éva holtraváltán támaszkodott a falhoz. Mellete sülünlépkettek fel a különféle öltözetű, puska-borszagú és hagyma-szagú mocskos katonák. Valamennyi mesztelenkardot tartott már a kezében, és valamennyinek a szemelengolt a diadal reményétől. Olykor egy fákiás jött, és világi dotte egy-egy csoport előtt. Olykor csak a sötétben topogva jöttek. Zörgött, csörgött rajtuk a fegyver. Egyik egy széles vörös zászlót hozott a vállán. Egyszer csak tomba, mély dörgés hallatszik, mint ha a földbárseibbal dörögne az ég. A terenbe járatától visszafeli az alagút hozzan be omlik. A dűbörgés percekik tart. Kövekomlanak, s tombázzuhannak alá. Az előlmenők után nem jöhet többé senki. Az omlásírenjából tomba jaj és hörgés. A másik kirányban az elhaladó fegyveresek hallgszörgése. Az asszonyőre megszól a magyarul. Ne féljjen. És megfogta az asszonynak a kezét. Kicsoda maga. Az asszony nem bét megszólálni. Magyar? Az asszony bolintott. Jöjjön, mondotta az asszab. Az út itt két felé válik. Ha ki tudom bantani a másik nyilást, megszabadultunk. De ha itt is beomlik, éba az élet áramvatát érezte újra az ereiben. Kicsoda kegyelmed, kérdezte fel a csudva. Varsányja nevem. Javáltak arom. A célt és kovátvettelő az övéből, és kicsihold. A tapló csak hamaréget. Illetos füstvegyült az alagút folytott levegő ébe. Vies gyertjához tartotta, és fújta. A gyertja lángra lobban. A termet újra világoság árasztotta el. Fogja hugom ezt a gyertját. A baloldali omladékhoz lépet, és egykételentéssel meglazította a köveket. A nagykozka kövek egymás után gurultak, hol kifele, hol befelé. Csak ha marakkor a nyílást állmat, hogy egy ember átbújhatott. Elvette a gyertját az asszonytól, és előre ment. A tenyerét a gyertjállé tartotta. Annyira sietett, hogy éve alig bírta követni. Az útot már tisztább volt, de még mindig lefelé kellett menniük. Varsányi egyszer visszafordult. Kicsoda kegyelmed. Talán a királtol jön. Attól. Feletejiva, mint hállomban beszélne. Kapunk hadat? Nem tudom. Na mindegy. Csak azt tudnám hol vagyunk. Sietnünk el, hogy a törököt megelőzzük. Az út már felfelé van volt, oldalt egy-egy főkétletet látni. A kövek azonban barnák voltak, és annyira a harmatként csillagott a köveken. Mára várban vagyunk, mondott a varsányi. Alig hanem a visszartónál fogunk jukadni. Fehérvakolathalom zártál az utat. Azon át erős mészakszált hozzájunk. Varsányi káromkodott. Csill azt a purgató riomát ennek a keserves világnak. Mi az? Semmino, majd én előre mászok. Fogja ezt a gyertját. Ráhasalt a halomra, átmászott. Ébba benyújtatta a gyertját. Varsányi ált már oda bent. Fogta a gyertját és hümmagött. Majd évának segített, hogy a halma nácsúz hason és megálljon. Egy tág és fehérlő űregben voltak. Felül gyászénák hangzott, az Én paradízum, de dukánt, de ángeli, és a magasból napali világoság sűröldött alá. Az űreg tele volt egymásom kereszül kasuláló fehér koporsóval, s körös körül higmészszel. A koporsók szélén rajtokba száradta méz. Oldalt a koporsók mellett egy félik idölt, inges, bajúsos, saványképű halot meret ki a méztóból. A felülről ömlő világoság megvilágította az arcát. Anya kánköt élógot. Varsányi bámulva nézette arra a halotra. Aztán visszatekintet. Éva óthevert megötte a földön, ájultan. Ez alatt a fiú is vezette a török hadat. Elleinte dermet volt az édelemtől, de aztán arra gondolt, hogyha kivukkannak a várba, kiáltani fog. Eze gondolat megerősítette. Ingadozásnél kővitte a fákiát, hol az aga előtt, hol mellette? Csak hamar ők is felfelé kanyarottak. Akadálynyel külyütöttek fel egy falig, amely az egérben mindenütt azonos homokkőből épült, s amelynek vakolata arra vallott, hogy nem régen rakták. Boncsatok! parancsolta az aga. A vakolat csak hamar hullott a jatagának és dárdák vasállat. Csak az első két-három követ volt néz ki bantaniuk, a többi már könnyebben bozdult az acélizmuk ezek erejétől. De mégis tovább dolgoztak egy óránál. Mikor már embernyi nagy lett a nyílás, az aga átléptette miklost. Tágas pinceféle helyre jutottak. Minden felé hordók és hordók. Csak az volt különös, hogy az a hely inkább teremhez hasonlított, mint pincéhez. A falon is egy rondjos, nagy kép, s alatt a kerekkád. A képen két fejet lehet lehet látni. Az egyik szakállas, szomoruart. A másik egy szintén szomorú ifjú, amit a szakálesnak a mellére hajol. A fejük fel a tvény kör. Az ifjú feje alatt kifehérlik a falavászon rondjeik az ől. Fegyvert a kézbe, szólt hátra halkan az aga. Csendesen gyülekezzetek. Csend! Csend! Amint az ajtót felszakítjuk, nem szabad ordítani. Ha sengíts el látunk, összevárjuk a hátul jövőket. Az ázlósok azonnal a farra szökeljenek. És a gyereigent jelesztek a körülött állók, folydatta. A kapu felé fogunk rohanni. Nincs kegyelen. Az ottálló jösségle fegyverzése az első és a kapu kinyitása. Értettétek? Értettük. Hangzott a katonák halk morgása feleletül. Az a valőbbre lépet és megpílantotta a vasajtó előtt a nagy puska poroskádat. Meghökkend. A puska poroskamrában voltak. A hordokban nem bor volt, hanem puska por. De miklós is tudta már, hogy hova jutottak. Amint ottállott a nagykádnál, visszafordult. A hípi pílantot az egymással tolongó fegyveres sokaságon. Arca sápat volt és átmagasztosult. Felemelte az égőfákiát és belecsapta a puska porba. Végaz 5-dik rész 8-dik fejezetének. Egrít sillagok. 5-dik rész 9-dik fejezet. Ez a Libri Vox felvétel köz kincs. Falolva Sama Lingertiána. Egrít sillagok. Ért a gártonyi kéza. Holt fogyatkozás 9-dik fejezet. Mikor a kopossót leeresztették, valsányi felkijáltott az embereknek. Hé, emberek! A kijáltásra elképet tartszok jelentek meg fenn a temetőűre gajtajában. Egyik hajadon fővel, a másik rosszdás, dísztelensisagban, amely szia volt az állához erősítve. Valsányi újra felkijáltott. Én vagyok itt valsányi. Húzzatok fel. A karjából mellte évát a kétkötelet vele a kötelekig. A kétkötelet összefogta és beleült. Az emberek felhúzták. A sírúregnél nem volt más, csak a kétpap, meg a kétkötéleresztő paraszt. Azok bámolval nézte kévára, aki halottként fekütt a gyepen, ahhova valsányi lebocsátotta. Hozzatok vizet, mondotta valsányia parasztoknak. Ebben a pillanatban vörös lángtorany lövődött fel a templombástjából. Fellövődött az égig, kövek, fadarabok, emberekre pültek benne. A várat olyan dörtülés ráztameg, hogy mindenki megsüketült és a földre bukat. A levegőből kőzápor, vér, fegyver, fa, és dongahullott talá. Minutá kik tartó halotticsend követ teszta robbanást. Halotticsend a várban és a váron kívül, a török táborban is. Mindenki kábult a nézet magáli. Az égszakatt ele, vagy a föld nyilott meg, hogy tűzokádó pokollá válva és elett napiborzalmas lángozőn beborítsa a világot. Nem értette senki. Törökcsál. Ez volt az egyetlenegy gondolata várban, mindenkiben. A vár elveszett. Ez volt az egyetlenérzés, amely a dobbanásban megállt szíveket kővédármeztette. Gergél Sándorbástjályán pokolszerelte az bögréket kötözött. A robbanás szellene kitaszította őt a pajzsoknak, amelyek szögeken függbe borították a falat. Alik, hogy felemelte a tekintetét, ő kitölcséreset vevöröslött az égen és benne egy fekete malomkerék. A kerék körül hanyatfekve lefelé szálló, kerengő ember és külön egyszomtól egész emberláb. Volt annyi lélek jelenléte, hogy a bárcsaboltozat álláugrott, de ő is gondolata szakat, süket arszal nézett az első perzben maga elé. A következő pillanatban azonban megmozdult a várnépe. Ideóda futkosó emberek, fegyvereiket elhányó katonák, jajgató asszonyok, fékéget szottak minden felé. Lent a torok táborban diadalmasi völtés, ostrométlák embelkedése, s a várfelé hullámzó fegyvere sezerek. Végünk, hangzott a várban minden felé. Asszonyok a gyermekeiket kézel ragadva, és ölbe kapva fótostak a kormos köveken, és a kormos gerendákon tüzelsüzgökön át össze vissza. Mindenki menekült, és senki se tudta hova. A levegőből sűrű, fekete hó hullongot, oly sűrű, hogy tízlépésnyire nem lehetet benne látni. A pörnye volt az. Beszállingoszt a az egész várat, mint ha gyázba akarnált akarni, és elég telenedet holtestek, és vérző emberítagok hevertek ittott a szédszort köveken és gerendákon. Dobó hajadon fővel a paripáját ránkat vaságuldotta robbanás helyére, sokatonákat a farra parancsolta. Nem történt semmi, kiátozt a jobbra barra, csak 24 tonna puskapor volt a sekrestsében. A tisztek is mind lóra kaptak, s a dobó szavával csillapították a népett minden felé. Vissza mindenki a helyére, csak 24 tonna puskapor. Megcsédühében egy eltört lángzsa nyilábot oszta a kábult és engedetlen katonákat. Fedvert fogj, a kutya heródesedet. Farra! S maga is leugrott a lóról. Öles kopjet kapott a kezébe, s a falzeteére rohant. Utánam fiúk, utánam a ki ember. A farra mászolta rökköket hosszú sörtüzelés fogatta. A válső térről vezérletnél külis a farra futottak, s dolgozott a buzogány, a kopja, a kard, a csákkány. A török szintér rendezetlenül egymást nyomtál lőre hátra, és kint a falak körül épakkora volt az a varodás, mint bent a várban. Legtöbbben a robbanes helyére tódultak. Gergely láttal a maga bástjájáról, hogyan ömlik a fekete pernyehullásban a tarkatörök hat a templombástya felé. Itt maradj, kiáltott az oltajnak, és ő maga a kardját a templombástjára. Útközben az üströk már lett rohantál. Azoknak a levese főtt ott, akik delben bártám voltak, és most kerültek volna a béthez. Gergely egy pillantást vetted a 8. üstre, amelyben az apróra vágott forró hús levegő zölgött és rögyögott. Áttaszította az egyik füst fülején a rudat, és adak kiáltott a tálás parasztnak. Fogja a kend, a többit is hozzátok a bástjára. S mikor följetek, lesz udította a forró levest a létrákon sokat az ótörökökre. Varsányi, mikor felocsódott, az asszonyt láttam maga előtt a földön. A két pap, az a ningesen stólásan a falakra rohant. A két paraszt meg két felé, vélhetőleg az ágyjukhoz. Varsányi föl emeltejé vált a vállára, mint valami zsákat, és a palotába vitte. Gondolta, ha királyi követ, oda való, és átadt a balognénak, hogy locsója fel. Csak az ostram visszaverésre után szemlélték meg, hogy a robbanás micsoda kárt okozott. A templombásra jobb oldala a se krestyével együtt fekete, tátongó iradék volt. A várfal az éjelépítésre legyütt ledölt ezon a helyen, és a két szárazmalomnak, amelyik ott dolgozott, csak a düledéke volt meg. A se krestyé oldalában 30 lágnivel ómar haált, azok vérűben döglötten hevertek. A vártám volt nyolc legént darabokra tépetten találták meg. Oda veszett egy hadnagys, nagy pál, rabantal erdőd várából. S a közelben álló katonák közülés sokan megsebesültek. Egy Horvát Gergely nevű vitéznek válban szakított, ale a kárját a robbanás valami köve. Még az nap meghalt, és még az nap lebocsáltották a temetőbe. A várbeliek csak akart értek tulajdonképpen nézhez, mikor látták, hogy a török nem bírta várva felhatolni. Az istembelünk van. Kiáltott a dobó haját hátra simítva, és az égre pillantva. A sztemben. Az oszromot voltaképpen a levesverte vissza. A török hozzá volt szokva tűzhöz, karthoz, kopjához, de a forró leveshez nem. Amint az első létrem végig gömdött a forró paprikás lé, az embereket, mint a lesöpörték valna. A létrek hajént a longó hadis szerteugrott. Ki a kezéhez kapott, ki a nyakához, ki az harcához. A fejüket pazsalt akarbakot ródtak el a falalól. A várbeliek könnyebben lélegzettek. Dubba molnerokat és ácsokat hivatta. Szegyétek össze, ha mara malom részeit. A kettőből csináljatok egy portorő kűjűs malmat, ami hiányzik, azt az ácsok azonnal faragják. És körül pillantott. Hol a szám tartó? Egy kormos fekete alaklépet telő a monostor falai bol. A bajuszároszált kormot fújva szakállát ütögetve áll dobó elé. Az öreg sukám volt. Sukán bácsi, mondott a dobó. Agyunk ki a pincéből salétromot, ként és senet. Mi helyt a malom elkészül, a malnára puskabbart fognak törni. Csak akkor gondolta arra, hogy maga is most akadni menjen. Olyan volt ő is, mint a kéminseprő. A palota ajtajában egy kormos emberült. Félik törökösen volt öltözve. A kezében egy nagy darab sültök, azt tettek anállal. Amint dobót meglátta, fölkelt. Te vagy varsányi? Én vagyok uram. Mi hirt hoztál? Kirei követet hoztam uram, a várba. A szonyféle. Dobó szinte rohamva ment le balognéhoz. Hol a követ? Kérdezte. Az asszonya petőágya mellettült, sísakot bélet pirossajemmel, a fiasisakját. Követ? Kérdezte bámolva. Csak egy asszony jött. Hát az az asszony? Balognében nyitott a szomszéd szabába, elszik, mondotta. Ne háborvassuk. Igen el van csíjázódva szegény. Dobó benyitott. Éva az ágyban fekütt, fehér, tiszta ágyban. Csak a feje látszott, amint halványan szétomló hajával környezetten félikbe volt csüpedve a párnába. Dobó elámolva nézte, azt az aluva is szemvedő, hallott szinnői arcot. Nem ismerte. Visszavonult. Valamileve letnám hozott? Kérem a nőnek a ruháit. Ki ez a nő? Balogné vállat volt, majd kérle lőnézett dobóra. Azt mondta, hogy a nevét ne kérdezzük, attól tart, hogy kegyelmet nem cívesen látja. Kérem a nőnek a ruháit. Balogné egy sáros, meses, török katonaíru hát emeltbe a folyosóról. A kis szattyán csizmák kén szinsárgák rajtuk sarkanyjú. Az öfben 50 és egy néhány magyar arany, egy karnak a hüveje tappogassa össze a zsebeket. Az egyik zsebben papiroszörgött. Ez az, mondott a dobó. És azon kormos kézzel felbontott az összehajtott pár gamán papiroszt. A vár rajza volt. Semmi más nem volt a zsebekben, csak egy zsebkendő, meg egypár összegyürt kezdjű. A ruhavarratait is össze tapogatták, fölfejtették. A csizmát is szét bontották. Semmi. Nincs en állá az ágyban. És felállta balogné. Én attam szegénkének inget is. Ó, hogy össze volt törve. Régen nem alhatott. A földalat jött ide, a halottak útján. Dobbo behívatt a valsányit. Az mondtad követ. Úgy értettem. Hát nem mondta tisztán. Nem beszéltünk mink uram. Az alagútan jöttünk be, csak nem futvást. Mit vadallagútan? A temetőnét. Hát ott is van alagút. Már nincs uram. A töröknek van elélelme. Jön néha 10-20 szekérliszt, meg egyednyi birka. Istent tudja hol szerzik. A Rizsük régen elfogyott. Eszerint nem éheznek még. Eddig nem igen. Mit tudsz még a táborból? Csak az, hogy a királyszége felől árkotásnak. A várba? Vizonyosan, mert a laguncik dolgoznak. Mért nem jöttél be? A rözsé hordásol hirt kellett volna hoznad. Nem lehetett. A kapukáli a legerősebb janicsárokat tették, és nem volt janicsárruhám. Jön út kellett volna a hát akarok rajtuk jönni. Hát most már maradja várban. Jelentkezél bor nem isz a gergelyúrnál, és jelens meg neki, hogy az aknát merről állság. Az után visszatérsz, és a palota körül fogsz tartózkodni. Az írás még a kezében volt. Hívattam egyszerit. Fogd ezt a rajzot, mondotta neki. A föld alatt jutak vannak rajta. Nem is tudtam, hogy ilyen rajz is van a világon. Szólítsd a szonal a kőműveseket, és rakasd be ha van még berakatlan. Először is a temetőgödön el kell befalaszni ezt az első utat. Még a két apródnak oztott egy néhány megbízást, aztán fürdeni ment. Sa, hogy hűrdés után újra öltözködött, és a lábszárvásat kapcsolta, végig dölt után a medvebőrös lócán. Így aludt mindig, ahol elnyomta az államanapnak, és ének egy egy órájában. A katonák azt tartották róla, hogy csó asa malzik. Vég az 5. rész 9. fejezetének. Egrít csillagok. 5. rész 10. fejezet. Ez Alibri Vokszalvétel Közkincs. Farolvassam Alingert Diana. Egrít csillagok. Ért a gárdonyi Géza. Holt fogyatkozás, 10. fejezet. Dobbó csak este beszélhetett évával. Bar nem isza, némár akkor fölkelt. Könnyi otthonkába volt öldözve. Bizonyosan azokból a nőíruhákból szedett valamit magára, amelyek az első kicsapáskor rütottak az urak kezébe Zsakmanyképpen. Azokat a nőíruhákat nem tudták a kótya vétjén eladni, hát beakasztották a palota egy üresztobájába. Jó lesz a szegényeknek az ostromután. Dobbó a vacsoráná beszélt vele. Kicsod a kegyed. Ez volt az első szava hozzá. Mert azt mindjárt látta, hogy úrinő. Balázsaprott Dobbó mögött ált. Balón isben forgorod. A birka becsanyemállé akkortett vörösbort. A két viasztjátja mállé még egy-egy gyújtat. Nem tudom megmondhatom a másképpen minégy szemközt, feláll te íva. Nem balogné miatt, hanem már nem tudom, hogy a főkapitányor megengedi el, hogy a nevem tud valajján. Az áprót Dobbó intézsére távozott. Balogné is kiment. Éva megszólált. Bor nem isz a gergének a felesége vagyok. Dobbónak kiesett a késekezébe. A késekezébe. Éva aggódó szemmel folytatta. Tudom, hogy az ilyen helyen az ilyen munkában nem jó hallszony van jelen. De higgyemek kegyelmed. Én az uramat a harcolája aggyatni, nem fogom. Tessék levülni. Felelte Dobbó. Engedelmet kérek, hogy evésközben fogadom. Tessék velem tartani. De ezek csak hideg szavak voltak. Köszönöm. Felelte Íva. És bágyottan levült. Köszönöm. És bágyottan levült. Hallgattak néhány percet. Aztán Dobbó szól állt meg. Gergéj tudja, hogy itt van? Nem. És bizonyára jó is, hogy nem tudja. Hát, hugom a szöny. Szóldobbó erre már nyályas tekintettel. Joltattak egyelmet, hogy elhalgattan nevét. Gergének nem szabad tudnia, hogy kegyelmed itt van. Eben kérlelhetetlen vagyok. Az ostromá nem tarthat sokká. A felmentősaregnek meg kell érkeznie. Mért jött kegyelmed ide? Éva szame könyve lábat. A gyermekemet. Hát csak ugyanára volták? El. És a gyűrű? Itt van. Felállte-i van nyakán függőzsinort elővonva. Dobbó pillantás vetett a gyűrűre. Évott egy korcsbort, és felkelt. Mivel biztosít kegyelmed arról, hogy Gergéj el nem beszél? Minden parancsának engedelmeskeden főkapitányúr. Tudom, hogy... Megérti azt kegyelmed, hogy miért nem szabad Gergéj el beszélnie? Kondolom. Gergéj a várnak az esze. Az ő elményért nem szabadál volna a várvédelmétől egy persze se. Kid ismer még itt kegyed? Megcséit, fügedit, zoltait. Apám is itt van, bárindvátsi is, a papunk. Nem szabad mutatkoznia kegyednek a balomné szabáinkívül. Igérem meg ez becsület szavára. Igérem. Esküszöm. Én viszont igérem, hogy a gyermek előkerítésére mindent megteszek. Adja ide ezt a talizmánt. Éva odanyújtotta. Dobó felcsatoltás is akját, és mi előtt kezd juthuzott volna, odanyújzottak kezét az asszonynak. Bocsásson meg, hogy ilyen nyárs vagyok. Nem lehet másképpen. Tekint csak a feleségem szabáit itt hagyott holmiát a magájénak. Még egy szót, mondotta Eva. Balogni azt, hogy nek mit mondjak, hogy mi vagyok. Mondjon, amit akar, csak gergely meg ne tudja. Nem fogja megtudni. Dobó köszönt, kilépett az ajton, és a laváért kiáltott. Este fel erős szélkelekedett. Kifújta a kormat, pörnyét a várból. Dobó a robbanása mladékaire szólította a kőműveseket és a parasztokat. Szegyétek össze a szanaszét haverő köveket. Úgy rakjátok a falat, hogy a lövésektől mindig takartak legyetek. A várgyúhoz leült az ágyúra és onnal egy szelet papirosra írt. Hallod a dervis bég? A bornemisze gyerekét mi helyt megtalálod, tudasd kékvörös zászlóval az a negyegenyefán, amelyik a patak mellett a vártó lészakra áll. Gyűrűd le nyomata a levélem van. A gyermeket fehér zászlós küldött hosszhatja. Nemcsak a gyűrűt adom kiérte, hanem egy nálunkra a török gyereket is. Megcsét szólította. Eltakart az írást a kezével, írdalál kérlek a nevedet. Megcsét szól nélkül a láírtal. Valázs már rottált a pecséttel és a gyertjával. Dobó lehajolt az ágyúrtól és úgy csöpentett Tavi ezt a levélbálsejébe a megcsétneve mellé. Megcsét rányomta a gyűrűjét a pecsétre, aztán onélkül, hogy kérdezte volna kinek mi nek, dolgára sietett. Dobó összehajtotta a levelet, és kívül a török gyűrűvel pecsételt ele. A félhaldes a csillagok látszott a kapecséten, és hivatt a valsányit. – Valsányi, barátom, mondott a nyályosan. Most tudom már én, hogy miért nem jöste a várba. Minek is jönnél, mikor úgy is mindig kiküldünk. Ismered a derbis béget. Mint a csizmem szárat, felált a vígam valsányi. – Hát, így hol ez a levél? Ez belopod, vagy a sátorába, vagy a ruhájába, vagy az ívó poharába, szóval ahogy el lehet úgy úttatott hozzá. Megleszúran. Az után lelmény szarvas kőbe és megvárod vasmiklost. Most már jönnél kell. S ogyanyjutunk be a várba. A kapu mellett jobbra mindenély el zsinek foglógni. Tapogast ki. A szráncsátok meg. A csengetése lepillantanak, bebocsáltanak. Valsányi kendőbe tekart a levelet és a keblébe rejtette. A sándor Bástián szaporándu hogott a golyó. Dobból látta, hogy zavarodás van ott. A kis kapuk ötésze a belsővel. Olyan volt az átjáró a két fal között, mint a csatorna petsek. Két mavas létre a hegyen fordított végbetű. Egy török fel futreel. Látja, hogy a kiskapunki és bejárnak a vitézek. Na szágyut vantatnak a hegyre és erősen golyózzák a kaput. Alig egy óra alatt rakása sevesült a magyar a kaputáján és vagy öten elisd jönnek. Bezkát fel. Deskát fel, kiálltott Dobó, a palánko temeljétek magasabbra. De hiába emelték a takarótoda, a török ágyjuk már úgy feküttek, hogy rászorták a golyót a deskán, palánkonát is a kapura. Ez egy mázsapus kaporomba kerül, morgott Dobó, és éppen most, gelgely futva jött a szeglettoronyból. – Kapitányurám, mondotta, így nem maradhat a kapu, a legjobb katonájimat ellövik. – Teszünk róla, felálltott Dobó, sa akon folytatta. Várni kell, míg a porcsinálást megkezdik. A golyó hullakapura, mint az áporeső, engegyemek, hogy a falat kitörjük, vagy alul megállssuk. – Neked nem kell külön engedelmet kérnett gergely, cseleked. Gergely a kapu málet jukat vágatott a falon, és azon átjáratta a katonáit. A török pedig szortta továbbis a golyót az üres kapura, úgyhogy söpörni látett a golyót a kapu alján. Éjjel ismét hortta a török a földet, a rőzsét. – A hold valamennyire világított nekik, a várból kikülöttek rájuk. – Nelőjjetek, mondotta Dobó, hogy a várből je kell csöndesettek, a török zsibajgás, dobogás, robogás hangja egyre erősödött, szaporottak. Dobó a négy ramláshoz rendelte valamennyi puskes katonáját. – Egy sor fekvő fölött, egy sor térdelő. A térdelök fölött, egy sor előre hajló. – A lámpások álsőt étettek. A török mindegyre több és födetlen ebb. – A prók kézi lámpások világítanak neki a munkában. – Mikor a csaport följebb-följebb hágva ott turbánzik már a ramlás előtt, Dobó tüzet kiált. – Ordítás és megzavarodás követte a lövést. – A futó és elnyargaró csaportok bizonyították, hogy a lövés nem esett hiába. – Egy néhány tüffeng csí visszapúskázott, de senkicsit se talált. – A munkát csak a faltovében folytatták, és óvatosan mindig takarva magukat. – Vége az eddig részt 10. fejezetének.