 Meri Rosvo, 15. luku, kirjoittanut Frederick Marriott, suomentannut Carlo Cramsu. Tämä LibriVox-ääniten on julkista omaisuutta. 15. luku, Erehdys. Kosta ja viiletti pohjoista kohti kaikki purjeet levällään. Se oli jättänyt takaa-ainetelänsä kauastaakseen, eikä pilkkuakaan ollut näkyvissä taivaan rannalla, kun Francisco, joka jälleen oli muuttanut asumaan päällikön kajuuttaan, seuraavana aamuna tuli kannelle. Vaikka Kain oli sitä vaatinut, hän oli kieltäytynyt ottamasta mitään päällikön tehtäviä ja piti itseään vain matkustajana tai vankina, joka kunnia sanansa vastaan sai vapaasti liikkua. Hän oli oleskelut kannella muutamia minuuttaja, kun hän huomasi senior kumanoksen väkenkuuluvien karonneiden kalastajien puhelevan keskenään. Miesten vangitseminen oli kokonaan haihtunut hänen muististaan, mutta nyt hän meni puhuttelemaan heitä. Suuri oli heidän hämmästyksensä, heidän nähdessään hänet merirosvolaivassa, kunnes Francisco ilmoitti, miten kaikki oli käynyt. He puolestaan kertoivat, mitä heille oli tapahtunut ja kuinka heitä oli koetettu pakottaa ilmaisemaan totuus kiruttamalla peukaloruovella. He näyttivät hänelle peukalonsa. Franciscoa pöyristytti juloma näky, mutta hän lohrutti heitä luvaten, että he pian pääsisivät palaamaan takaisin entisen isäntänsä luo. Mennessään jälleen perällettäin, Francisco kohtasi Kannela Haavkhurstin. Heidän katseensa iskivät yhteen vihasta sähkyen. Haavkhurst oli kalpea veren vuodosta ja nähtävästi vielä heikko, mutta hän oli kuullut, että kapteeni ja Francisco olivat tehneet julkisen sovinnon, eikä hän voinut enää kauemmin jäädä vuoteeseen lojumaan. Hän tiesi myös, että kapteeni oli karttanut ryhtyä taisteluun enterprisein kanssa ja aavisti, että Kainin mielessä oli tapahtunut muutos muissakin suhteissa. Vaikka hän olikin sairas, hän päätti kuitenkin tarkoin valvoa, mitä tapahtui. Hän tunsi veristä vihaanin Franciscoa kuin Kainiakin kohtaan ja odotti vain sopivaa tilaisuutta kostaakseen. Tällä hetkellä heidän valtaansa oli kuitenkin liian suuri, mutta hän tunsi, että vielä koittaisi aika, jolloin hänen vuoronsa olisi riämuita voitostaan. Francisco meni hänen ohitseen mitään sanomatta. – Olette jälleen vapaa, kuten näin, sanoi half-courst, pilkallisesti hymyillen. – Siitä minun ei tarvitse kiittää ainakaan teidän, vastasi Francisco, eikä siitäkään, että olen vielä hengissä. – Ei kylläkään, mutta luulen, että minä saan kiittää teitä luodista, joka on olkapäässäni, virkkoi perämiäs. – Niin saattakin, myönsi Francisco tyynesti. – Olkaa varma siitä, että maksan teille velkani korkoineen. – En lainkaan epäile, että teette niin, jos joskus saatte siihen tilaisuuden, mutta en pelkää teitä. Samassa kapteeni kiipesi kajutanporta tätä kannelle. Half-courst kääntyi pois päin ja meni keulan puolelle. – Tuolla miehellä on paha mielessä, sinua kohtaan, Francisco, lausui kapteeni hiljaa. – Tiedän tuuskin, kehen saatan luottaa, mutta hän täytyy pitää silmällä. – Hän lietsoo tyytymättömyyttä ja uppiniskaisuutta, miesten keskuudessa, ja on tehnyt niin jo jonkin aikaa. – Ei päsilti, että se merkitsisi mitään, jos hän vain pysyy aloillaan vielä vähän aikaa. – Pian hän kyllä voi saada minun puolestani päällikkyyden tässä laivassa, mutta jos hän koittaa anastaan sitä ennen aikaansa. – Minä tiedän, kehen voi luottaa, sanoi Francisco. – Mennään pois kannelta. Francisco lähetti sanan pompeijukselle ja antoi hänelle käskynsä päällikön läsnä ollessa. Kaikkien kummastukseksi Half-courst hoiti vahtivuoronsa jo samana yönä ja näytti ponnistuksista huolimatta päivä päivältä, toipuvan haavastaan. Kului monta päivää, mitään erikoista ei tapahtunut, ja kosta ja purjehti kaiken aikaa samaan suuntaan. Mitä kapteeni tuumi, siitä ei kukaan saanut selkoa. Francisco oli ainoa, joka tiesi hänen suunnitelmistaan. – Vedestä alkaa olla puute, kapteeni, ilmoitti Half-courst, eräänä aamuna. – Riittääkö hän sitä niin kauan kuin ehdimme määräpaikkaamme? – Kuinka moniksi päiväksi on vielä täysi vesivarasto? – Korkeintaan kahdeksi toista päiväksi. – Siinä tapauksessa meidän täytyy tulla toimeen puolella vesimäärällä. – Miehet haluavat tietää, mihin olemme menossa. – Olatko he valinne peilät tekemään tätä kysymystä? – Ei vät oikeastaan valinneet, mutta minä itse haluan tietää sen. – Vastasi Half-courst, röyhkiällä äänellä. – Kutsukaa vähki kannelle, virkkoi kain. – Koska kuulutte tähän laivaan ja olette käskyvaltani alainen, saatte haluamaan ne tiedon samalla kertaa kuin muut. – Rosvolaivan miehistö kokoontui peräkannelle. – Bojat! – Aloitti kain. – Arveleen, että haluatte tietää, mihin olemme menossa. – Kun meillä on niin paljon haavoittuneita laimassa ja niin paljon saalista ruumassa, on aikomukseni purjehtiä kaikossaarille vanhaan tapaamispaikkaamme. – Onko vielä muutamia, mitä tahdotte kysyä minulta? – On, vastasi Half-courst. – Haluamme tietää, mitä ajoitte tehdä tälle nuorelle miehelle, franciskolle. – Olemme jääneet vain äärettömien rikkauksia, jotka olivat jo melkein käsissämme. – Yhdeksän kuolluttajain joukostamme ja kolmekymmentä haavoittunutta makavuoteessa. – Siihen kaikkeen on franciskosyypää. – Me vaadimme oikeutta. – Huseat meri-rosvot ilmaisivat yhteen ääneen olevansa samaa mieltä ja monet huusivat tahtovansa oikeutta. – Hyvät pystävät, te vaaditte oikeutta ja sitä saatte, vastasi Kain. – Kaikki tunnette tuo nuorukaisen. – Minä olen kasvattanut hänet pienestä poikapahasesta. – Hän ei ole koskaan voinut tottua siihen elämään, jota me vietämme, ja on usein tahtonut erota meistä, mutta sitä ei ole sallittu. – Hän vaati minua vastuuseen meidän oman lakimme mukaan ja haavoitti minua, mutta en kuitenkaan viha häntä, sillä hänillä oli oikeus puolellaan. – Jos olisin tiennyt, että hänet ajottiin jättää maihin nääntymään nälkään, en olisi koskaan sallinut sitä. – Minkä rikoksen hän on tehnyt? – Ei mitään. – Jos hän on rikkonut, hän on rikkonut minua vastaan. – Vaikka hän oli vieton, hänet tuomittiin kuolemaan. – Jätte itse, vastustitte tuomiota. – Eikö asia ollut niin? – Oli, vastasivat useimmat merirosvot. – Hän pelastui ikään kuin ihmeen avulla ja joutui hoitamaan toisen omaisuutta. – Tämän omaisuuden puolustaminen ei ole rikos. Hän joutui vangiksi, ja nyt te vaaditte oikeutta. – Sen te saatte. – Jos otaksumme, että hänen täytyy hengellään sovittaa rikoksensa, niin onhan teillä tällä kertaa velvollisuus armahtaa hänet, koska te jo aikaisemmin tuomitsitte hänet syyttömänä ja jätitte hänet kuolemaan. – Minä vaarin sitä, hyvät ystävät, enkä vaari sitä ainoastaan hänen itsensä tähänen, vaan suosion osoituksena päälliköllenne. – Siihen suostutaan, se on puhdasta peliä kaikki tyyni, huusi suurin osa miehistä. – Kiitos, hyvät ystävät. – Palkinnoksi teidän, myöntyväisyydestäne jaan osuuteni laivassa olevasta saaliista teille, niin pien kuin tulemme kaikos saarille. – Hänen sanansa saivat miesten mielessä aikaan täydellisen muutoksen kapteenin eduksi, ja nekin, jotka ennen olivat pitäneet Haavkhurstin puolta, siirtyivät Kainin kannattajiksi. Haavkhurst oli sillä hetkellä kuin ilmetty paholainen. – Ottakoot ne, jotka suostuvat myymään itsensä, teidän kultanne, huusi hän. – Minä en sitä huoli, veriverestä, sen tahdon saara, ja sanon teille ennakolta, pojan henki on minun. – Minä tahdon ottaa sen, ja estäkää minua jos voitte. – Jatkoi perämiäs ja pui nyrkkien ihan kapteenin kasvojen edessä. – Mutta nyt nousi Kainillekin veripäähän. – Silmän rapauksessa hän oika siihen suoraksi, tempasi käteensä sorkkaraudan, ja iski Haavkhurstia niin, että tämä kaatui pitkäkseen laivan kannelle. – Siitä saat, Petturi! – Karjaisi Kain, laskien jalkansa Haavkhurstin niskalle. – Vetoan teihin, miehet. Ansaitseeko tämä mies enää olla perämiehenä täällä? Saako hän elää? – Ei, ei, huusivat merirosvot. – Kuolkoon! – Ansisko astui silloin esiin. – Hyvät ystävät, hän aloitti. – Olette myöntäneet päälliköllenne suosion osoituksen. – Sallikaa minun nyt pyytää teitä antamaan tämän miehen elää. – Muistakaa, kuinka usein hän on johtanut teidät voittoon, ja kuinka urhollinen ja luotettava hän on tähän saakka ollut. – Muistakaa, että Haava vielä vaivaa häntä, ja että se on tehnyt hänen mielensä ärtyisäksi. – Hän ei voi enää olla perämiehenä, sillä hän ei voi nauttia päällikkönne luottamusta, mutta antakaa hänen elää ja lähteä pois laivasta. – Olkoon menneeksi, jos suostutte siihen, sanoi Kain, silmäillen väkeään. – Rosvot myöntyivät. Haavkursst kohosi verkalleen seisoalleen, ja hänet autettiin hyttinsä. Toinen perämiäs korotettiin ensimmäiseksi perämieheksi, ja hänen seuraajansa vaali jätettiin miehistön tehtäväksi. Tämän tapauksen jälkeen vallitsi merirosolaivassa kolmen päivän ajan järjestys ja rauhaan. Kain, joka nyt tiesi aivan varmasti, miten hänen tuli menetellä, ilmoitti Tuumansa Fransiskolle, ja hänen aikeittensa vakuutena oli lahja, jonka hän oli antanut miehilleen, nuvattuaan heille oman osuutensa laivassa vielä olevasta saaliista. Kainin ja Fransiskon välille kehittyi tuttavallinen, jopa sydämellinen suhde. Mutta Fransiskon äidistä ja omista entisistä elämänvaiheistaan Kain ei tahtonut koskaan puhua mitään. Kun Fransisko useasti kyseli häneltä noita asioita, hän vastasi aina. Pien saat sen tietää, mutta et vielä, rupeaisit vihaamaan minua liijaksi. Kosta ja purjehti nyt heikossa myötäisessä pitkin puerttoriikon rannikkoa. Saman päivän iltana, kun maata oli ilmestönyt näkyviin, tuli aivan tyven kuunärin ollessa kolmisen vaelimpäässä rannasta, ja uusi ensimmäinen perämies ehdotti, että hän menee veneellä maihin noutamaan vettäjoensuusta, joka oli kaukoputkella huomattu. Koska asia oli tärkeä, Kain myöntyi ja vene lähti maata kohti lastinaan joukko tyhjiä vesilekkereitä. Yksattui niin, että Kosta ja oli juuri vasta päätä saaren kuvernyörin Don Alvaretsin maatilaan. Clara oli huomannut kuunarin ja tavalliseen tapansa ripustanut valkoisen liinan ikkunaan, sillä niin pitkän matkan päästä ei merimieskään olisi voinut erottaa Kosta ja Enterpriseista. Clara oli sitten rientänyt rannalle rotkoon odottamaan Edward Tempelmorea. Merirosvuen vene laski maihin juuri heidän tapamispaikkansa kohdalla ja perämies hyppäsi rannalle. Clara juoksi vastaan, mutta ennen kuin hän oli huomannut erähdyksensä, perämies oli jo kopannut hänen syliinsä. Pyhän eitsyt, kuka te olette ja mitään joten tehdä? Huusi tyttö koettaen riuhtoa itseään irti. Olempavain mies, joka on kovin mieltynnyt kauniisiin tyttöihin, vastasi perämies pidellen kiinni Saalistaan. Päästäkää irti, lurjus! Huusi Clara, tiedätkö kuka minä olen? En tiedä, enkä siitä välitäkkään. Vastasi Merirosva. Kenties kuitenkin välität, kun kuulet, että minä olen kuverneurin tytär. Huusi Clara, koettaen työntää miestä luotaan. Totta vieköen olette oikeassa kaunisneiti. Siitä minä todellakin välitän, sillä kuverneurin tyttärestä saa aina runsaat lunnaat. Hei, pojat, altta kaapa tekin. Tämä on äksy ja upiniskainen kuin muuli varsa. Älkää välittäkö vedestä, vaan heittäkää lekkeri takaisin veneeseen. Tätä Saalista emme saa millään muotoa päästää käsistämme. Clara huusi ja riuhtoi, mutta hänen suulleen sidottiin nenäliina, ja hänet nostettiin veneeseen, joka lähti heti takaisin. Kun perämies palasi kuunariin ja kertoi millaisen Saaliin hän oli saanut, ihastuivat rosvot ikihyväksi, koska he toivoivat lisää ryöstön rahoja. Kain ei tietenkään voinut tehdä vastamäitettä, koska se olisi ollut vastoin hänen tapojaan. Hän käski viedä tytön kajuuttaan, nostatti veneen laivaan, ja levitytti jälleen purjeet, koska alkoi taas tuulla. Sillä välin Fransisko koetti lohduttaa Clara-raukkaa vakuuttain, ettei hänen tarvinnut pelätä mitään, ja lupasi suojella häntä. Tyttöparka itki aivan menehtyäkseen, kunnes Kain tuli kajuuttaan ja vahvisti Fransiskon vakuutukset. Oli hän vähän lohtua siitäkin, että tapasi ystäviä siellä, missä oli odottanut osakseen vain loukkauksia ja kaikenlaisia nöyrytyksiä. Fransisko oli näet ilmoittanut, että laiva oli merirosvoalus, ja nuorokaisen ystävällisyys ja huomaavaisuus vaikutti tyttöön rauhoittavasti. Seuraavana päivänä hän ilmaisi Fransiskolle, minkä vuoksi hän oli mennyt rantaan ja erehtynyt laivoista. Fransisko ja Kain lupasivat suorittaa lunnaat hänen puolestaan odottamatta, että isä lähettäisi ne, ja huvittaakseen tyttöä nuorokainen kuunteli hänen jutteluaan Edward Tempelmoresta. Siitä aiheesta klaralla riitti aina puhumista, ja kohta Fransisko tunsi heidän rakkaus tarinansa. Mutta koosta ja ei ehtinyt tapaamis paikkaa niin aikaisiin kuin oli ajottu, sillä tullessaan Puerto Rican pohjoispuolelle se kohtasi englantilaisen fregatin, joka alkoi ajaa sitä takaa, ja kostajan täytyi pyrkiä pakoon. Mutta kuunari purjehti huonommin peräntakaisessa tuulessa, ja takaa ajoa kesti kolme päivää, kunnes oli ehditty pahama saarten ohi. Merirosvot kärsivät kovaa juomavenen puutetta, niin, että heidän oli pakko yhä vähentää annoksia. Fregatti, joka oli jäänyt yhä enemmän jälkeen, kun tuuli rupesi heikkenemään, oli vielä näkyvissä. Vihinoin tuuli lakkasi kokonaan, ja oli tyventä kaksi päivää. Toisen päivän iltana Fregatti lähetti venensä tekemään hyäkkäystä viidenmaillin päässä olevaa kuunaria vastaan, mutta silloin alkoi tuulla pohjoisesta, ja kostaja jätti fregatin kauas jälkeensä. Vasta seuraavana päivänä, Kain uskalsi jälleen kääntää laivan etelään, yrittääkseen hankkia vettä. Vihinoin se onnistuikin, vaikka perin vaivaloisesti, ja aiheutti paljon ajan hukkaa, kun vettä oli vain niukasti. Sitä paitsi viivyttivät kuunaria vastatuuli ja merivirrat, niin, että he vasta kolmen viikon kuluttua siitä, kun olivat lähteneet puertorikon rannikolta, näkivät sen maan, joka ennen oli ollut heidän kokontumispaikkansa. Edward Tentelmore ja Enterprise olivat jääneet etelä-amerikan rannikolle etsimään kostajaan, joka oli niin merkillisellä tavalla livahtanut heidän käsistään. Edward oli etsinyt kaikkialta ja suunnannut sitten matkansa Winvard-saarille etsien yhä vihollistaan. Hän oli tiedustellut jokaisesta laivasta, joka kohdattiin. Mitä niissä tiedettiin kostajasta? Mutta ei saanut kuulla mitään. Vihinoin hän saapui puertorikon kohdalle. Nyt ei tosin ollut aikaa ajatella klaraa, mutta koska hän kerran oli menossa sinne päin, hän purjehti pitkin saaren rannikkoa, ja kun hänen aluksensa oli hämäräntullessa ihan kuvernöörin asuinpaikan edustalla, hän laski niin lähelle rannikkoa, että saattoi kaukoputkella tarkastaa ikkunoita. Sovittua merkkiä ei kuitenkaan näkynyt. Odotettuaan pimeään tulon saakka, hän jatkoi matkansa aivan menehtymään sillään levottomuudesta, ajatelle saan, että kuvernööri olikai saanut kaiken tietonsa. Mutta hän saapui paikalle kaksipäivää sen jälkeen, kuin Clara oli ryöstetty. Vielä hän yritti löytää rosvolaivan, ja tarkastettuaan kahden viikon aikana kaikki san Domingon sataman suut ja lahdelmat. Hän palasi port-royaliin kaikkea muuta kuin iloisena. Sillä välin oli Clara ryöstöherättänyt puertorikossa suurta hämmästystä, ja kun kuulusteltiin hänen kamarineitsyttään, sekä tutkittiin häntä yhdessä vanhan hoitajattaren ja munkin kanssa, tuli Clara rakkaus selville. Kostajan ilmestyminen rannikolle samana iltana antoi tukea luulolle, että englantilainen merivään luutnanti oli viennyt Clara mukanaan. Ja Don Alvarez lähetti jämaikaan laivan, viemään valitusta häntä kohdannesta loukkauksesta, ja vaatimaan tyttöä takaisin. Laiva saa pui port-royaliin muutamia päiviä ennen enterprisea. Amiraali hämmästyi kovin, mutta lähetti hyvin kohteliaan vastauksen, jossa sanottiin, että asiasta pidetään kuulustelu heti kun kuunari palaa satamaan, ja että hän lähettää laivan tuomaan kuvernöörille ilmoitusta tutkimuksen tuloksista. Niin, kyllä tämä on kaunis juttu, harmitteli Amiraali adjutantilleen. Minä lähetän tuon nuoren raju-pään etsimään merirosvaa, ja hän tuhlaa aikansa valloittaakseen kuvernöörin tyttären, mutta ei tämä asia vielä tähän lopuun. Minä tuskin voin uskoa, että se on totta, Herra Amiraali, sanoi adjutantti, mutta epäilyttävältä se vain näyttää, niin lyhyen tuttavuuden jälkeen. Kukapasen tietää, Herra Hadley. Tuokaa tänne hänen laivapäiväkirjansa, tarkastetaan ne tyystin. Ehkäpä hän on jo pitkäänkin aikaa pitänyt tuota tuttavuutta vireillä. Enterprise-päiväkirjat tarkastettiin, ja niissä esiintyi usein tuo kovan onnen puerttoriiko. Saaren luona oli käyty jok ikisellä risteilumatkalla, jopa silloinkin, kun kuunarilla oli ollut tärkeitä tiedonantoja vietävänään. Asia näyttää selvältä, sanoi Amiraali. Hiton veitikka, kun saattoi minu tällaisen pulaan. Eipä silti, mitäpä se minua koskee, jos hän vain nai tytön, mutta rangaistuksen määräykseni rikkomisesta annan joka tapauksessa. Asetan hänet sota-aikeuteen, se on varmaa. Adjutantti ei vastannut. Hän tiesi kyllä, ettei Amiraali ajatellutkaan vakavissaan sota-oikeutta. Enterprise on laskenut Ankkuriin, Herra Amiraali. Ilmoitti Adjutantti, pari päivää myöhemmin, Amiraalin istuessa aamiaispöydässä. Entä missä Luutnanti Tempelmore on? Odottaa Kuistilla. Hänelle on kerrottumista häntä syytetään, ja hän vakuuttaa, ettei siinä ole perää. Uskon häntä, sillä hän näyttää olevan aivan murtonut siitä, mitä on täällä kuullut. Odottakaa hetki, oletteko tarkastanut hänen laivapäiväkirjansa? Olen Herra Amiraali. Hän näyttää oleen puartorikon edustalla viime kuun 19 päivänä. Mutta espanjalainen kuvernoori sanoo kirjeessään, että Enterprise on käynyt siellä ensin 7 ja sitten 19 päivänä. Mainitsin hänelle siitä, ja hän vakuuttaa kunnia sanallaan, että hän oli siellä ainoastaan 19 päivänä, kuten laivapäiväkirja todistaa. No niin, kutsukaa hänet sisään, niin hän saa itse puhua puolestaan. Edward astui sisään mielenliikutuksen vallassa. No, Luutnanti Tempelmore, tepä huvitteleppe hauskalla tavalla. Mitä tämä kaikki merkitsee hyvä Herra? Missä on kuvernöörin tytär? Missä tyttö on? Sitä minun on mahdollisimman sanoo, Herra Amiraali. Olen varma siitä, että merirosvot ovat ryöstäneet hänet. Merirosvot! Tyttö raukka, surkottelen häntä, ja surkottelen myös teitä, Edward. Kas niin, istukaa ja kertokaa koko tapaus. Edward tunsi niin hyvin Amiraalin luonteen, että tunnusti hänelle suoraan kaikki, mitä oli tapahtunut Klaran ja hänen välillään. Sitten hän kertoi, miten kostaja oli päässyt pujahtamaan pakoon, petkuttamalla rohkeasti frekatin päällikköä. Miten hän oli sopinut Klaran kanssa uudesta tapaamispaikasta? Sekä varman luulonsa, että merirosvokuunari, joka oli Enterpriseen sisarlaiva, ja aivan sen näköinen oli käynyt ennen häntä puerto rikossa ja viennyt hänen rakastettunsa. Vaikka Edward olisi voinut joutua Ankaraan vastuuseen puuhistaan, Amiraali tunsi kuitenkin sääliä häntä kohtaan eikä lausunut mitään siitä, että hän oli niin usein poikennut puerto rikossa. Kun aamijainen oli syöty, hän käski, että komukselle, pienenpuoleiselle korvetille, oli annettava määräys olla valminä nostamaan Ankkurinsa, ja käski, että laivaston veneillä oli vietävä Enterpriseen tarpeelliset muonavarat. Nyt on teidän, Edward, yhdessä komuksen kanssa, lähdettävä ajamaan takaa tuota kirottua merirosva, ja toivon, että sitten annatta minulle tyydyttävän meriselityksen. Rohkeutta, poikani! Muattakaa siihen, että he kyllä yrittävät saada tytöstä hyvät lunnaat, ennen kuin tekevät hänelle mitään pahaan. Samana iltana Enterprise ja Komus lähtivät retkelleen, ja poikettuaan puerto rikoon ja jätettyään kirjeen saaren kuvernyörille. Ne purjehtivat pohjoiseen päin, ja saivat seuraavana aamuna näkyviinsä kaikossaaaret. Juuri kun kostaja viiletti saariston edustalla kohaavien särkkien ohi, ja suuntasi kulkonsa ahdasta sataman suuta kohti. Tuolla se on, huudatti Edward. Jumala nimessä tuolla se on! Ja hän antoi merkin komukselle, joka vastasi heti. Viidennen toista luvun loppu. Merirosvo. Kuudestaista luku. Kirjoittanut Frederick Marrajat. Suomentanut Carlo Cramsu. Tämä LibriVox-ääni on julkista omaisuutta. Kuudestaista luku. Kaikossaaret. Se pieni saariryhmä, jota nimitetään kaikos, eli kaikues saariksi, sijaitsee noin kaksi astetta pohjoiseen San Domingosta, ja on melkein eteläisin siinä saarjonossa, joka ulottuu pahama saarten ryhmään asti. Sen useimmat saaret ovat asumattomia, mutta olivat muinoin merirosvojen tyysiäna, koska saaria kaikilta puolin ympäröivät särkät ja karit tarjosivat hyvän suojan vihollisia vastaan. Suurimmassa kaikossaarissa on hevosenkenen muotoinen etelääkohti aukeava lahdi, joka on turvallinen ankkuripaikka. Mutta ennen kuin sinne pääsee, täytyy pujotella korallisärkkien lomitse, joita on saarten erustalla 40 maailin pituudelta. Kulkuväylä on sangen vaarallinen ja mutkikas, mutta Haavkhurst, joka tähän saakka oli ollut rosvojen luotsina, tunsi sen hyvin. Kain sitä vastoin ei tuntenut sitä yhtä tarkasti, joten varovaisuus oli tarpeen nyt, kun ei Haavkhurstin apua ollut käytettävissä. Itse saaret olivat korallisaria, joiden yli muutamat koukospalmut kohottivat komeita latvuuksiaan, niillä paikoin, missä oli tarpeeksi maata. Kallion halkeamista pisti esille sieltä täältä matalia pensaita. Mutta omituisinta näissä saarissa olivat niiden lukuisat kallion luolat. Toiset olivat nousuveden rajaa ylempänä, mutta useimpiin virtasi merivesi sisään ja jäälleen ulos. Muutamiin ulottui vesiainoastaan vuoksen aikana ja täytti silloin niiden sisällä olevat syvennykset, jotka luoteen aikana jäivät merestä erilleen. Toisissa taas oli kaikkina vuorokauden aikoina niin paljon vettä, että niissä saattoi soutaa isollakin veneellä. Sanomattakin on selvää, kuinka sovelijaita korkeammalla sijaitsevat kuivina pysyvät luolat olivat sellaisen tavaroinen säilytyspaikoiksi, jotka täytyi huolellisesti kätkeä, kunnes tarjoutui tilaisuus niiden myymiseen. Kostaja laski särkkien väliseen väylään juuri kun komus ja enterprise saivat sen näkyviinsä. Kostaja oli mennyt eteläiseen väylään ja kulkenut varovaisesti koko ajan luodaan sen nelisen mailia vain muutama purje levällään. Enterprise ja komus olivat kaikossaarten itäpuolella tarkastaneet Turkkisaaren ympäristön, kulkeneet sen pohjoispuolitse ja olivat nyt suuren kaikossaarten kanssa yhteydessä olevan särkän pohjoispään sisäpuolella. Niin ollen he olisivat voineet tavoittaa Kostajan, ennen kuin se olisi ehtinyt ankkuripaikkaan, jolleivät särkät olisi tukkineet tietä. He eivät voineet tehdä muuta kuin kääntää laivat eteläänpäin päästäkseen kulkuväylän suulle. Epäilemättä väylässä oli siksi syvää, että Enterprise pääsisi kulkemaan Kostajan perässä. Tämän olisi maharotonta päästä pakoon, koska kapeassa väylässä oli liian ahrasta laivan kääntyä ja tuuli kävi epelästä. Meerirosulaiva oli siis joutunut satimeen eikä sillä ollut muuta neuvoa kuin turvautua vasta rintaan, jota se kyllä kykeni tekemään. Kostajasta nähtiin selvästi vihollinen ja sen liikkeet ja Kain käsitti olevansa tukalassa tilanteessa. Hän oli varma siitä, että hänen laivansa kimppuun käytäisiin ja vaikka hän ennen oli sellaisissa tapauksissa iloinnut ja toivonut saattavansa vihollisensa häpeään, hän oli nyt tullut toisiin ajatuksiin. Hän olisi antanut mitä vain, jos olisi voinut välttää vihollisten hyökkäyksen ja hänen olisi sallittu kaikessa rauhassa erotattovereistaan. Fransiskopuolestaan oli yhtä huolissaan tästä onnettomasta tapaamisesta, mutta he eivät vaihtaneet sanakaan niin kauan kuin viipyivät kuunärin kannella. Yhdeksän tienoissa he olivat onnellisesti pääseet väylän puoli väliin. Kain käski heittää ankkurin ja lähetti vään aamiaiselle. Fransisko oli mennyt kajuuttaan ja ilmoittanut laivan aseman klaralle, kun Kain astui sisään. Hän heittäytyi istumaan lähimmälle arkulle ja näkyi vaipuneen syviin ajatuksiin. Mitä ajotte tehdä? kysyi Fransisko. En tiedä, en tahdo päättää sitä itse. Jos noudattaisin omaa mieltä, niin antaisin luultavasti kuunarimme olla paikallaan. Nua toiset voivat käydä kimppuun me ainoastaan veneistä, enkä siinä tapauksessa olisi Levoton. Jos purjehdimme lahteen saakka ja luovutamme tämän kapean väylän ilman paistelua, tulee Amiraalin kuunari perässämme ja ahdistaa meitä siellä syvässä vedessä. Emmekä voi kestää sitä ylivoimaa, jonka molemmat alukset yhdessä voivat muodostaa. Voisimme kyllä puolustaa kuunaria joko laivasta tai maalta käsin, mutta voimamme ovat nykyään heikot. Kutsun kuitenkin miehet koolle ja annan heidän päättää. Jumala pietää, ettei ois itse saasin ratkaista, en ryhtyisi ollenkaan taisteluun. Eikö ole mitään keinoa päästä pakoon? kysyi Fransisko. Voisimme lähteä kuunarista ja kun vihollinen ei aavista mitään, pujahtaa veneillä kaikossaaren välisestä salmesta, mutta sitä en uskalla ehdottaa. Miehet eivät suostuisi siihen ja epäilen suuresti, antaisiko vihollinen meille siihen aikaakaan? Jo varhain aamulla, kauan ennen kuin näinua laivat, tunsin mielessäni, että kohtalon on ratkaistu ennen auringon laskua. Mitä tarkoitatte? Äitisi, joka aina näyttäytyy minulle unessa, kun minulle tapahtuu jotain erikoista, ilmestyi minulle viime yönä. Saatoin nähdä hänen suloisilla kasvoillaan huolta ja sääliä, kun hän surullisesti viittasi kädellään, ikään kuin kehoittain minua tulemaan mukaan. Niin, Jumalan kiitos, hän ei enää katsonut minun samalla tavoin kuin ennen. Fransisko ei vastannut ja Kain näytti jälleen vaipuvan ajatuksiinsa. Vähän ajan kuluttua hän otti laatikosta pienen mytyn ja laskisen Fransiskon käteen. Sä iltöt tämän huolellisesti. Jos minulle sattuu jokin onnettomuus, saat siitä selville, kuka äitisi oli sekä tiedon, miten löydät maahan kaivamani aarteet. Määrään jälkisäädöksessäni kaiken sinulle, Fransisko. Se on epärähelisellä tavalla hankittua tavaraa, mutta sinulla ei ole mitään syytä, eikä liioin ole ketään vaatimmassa sitä itselleen. Älä sanon mitään! Ehkä saat sitten, kun ei minua enään ole olemassa, ystäviä, jotka ajattelevat samalla tavoin kuin minä. Vielä kerran, pyydän sinua säilyttämään huolellisesti tämän mytyn. En käsitä, että siitä voisi olla minulle mitään hyötyä. Vastasi Fransisko, eikö minua pidetä merirosuona, niin kuin muitakin? Ei, ei, sinä voit todistaa, ettei ole merirosuon. Epäilen sitä, mutta tapahtukoon Jumalan tahto. Niin, tapahtukoon Jumalan tahto. Virkkoikain surullisesti. Kuukausi sitten en olisi uskaltanut sanoa niin. Ja meriroskokapteeni lähti kannelle Fransiskon kanssa. Kostajan väki kutsuttiin peräkannelle, ja kapteeni kehotti heitä ilmoittamaan, mitä heidän mielestään olisi paras tehdä. Miehet arvelivat viisaimmaksi nostaa ankkurin ja purjehtia lahteen, jossa he mielestään kykenivät puolustamaan kuunaria, paljon paremmin kuin jos pysyisivät sillä paikalla, missä nyt olivat. Merirosuolus nosti siis ankkurin ja jatkoi matkaansa. Tuuli oli yhä kiihtynyt ja aallokko kävi niin korkeana, etteivät he enää voineet huomata vaanivia vaaran paikkoja. Korvetti ja Enterprise jatkoivat risteilyään särkän ulkopuolella. Puolenpäivän aikaan tuuli oli yltynyt siinä määrin, että miningit vyöryivät kohisten korallisärkien yli kaikkiin suuntiin. Kostajassa koottiin purje toisensa perästä, sillä vaara kasvoi vauhdin lisääntyessä. Myrskypurje levitettiin ja kaikki muut purjeet koottiin, mutta tuakin pieni purjellappu kuljetti laivaa lentävää vauhtia. Kain seisoi halkaisia puomilla ja antoi käskyjä perän pitäjälle. Useaan kertaan raapaisi talka korallikallioihin tarttumatta kuitenkaan kiinni. Kaikin mahdollisin keinoin koitettiin vähentää kuunarin vauhtia. Miningit, jotka kuohuivat laivan molemmin puolin, olivat ainoana tien viittana. Miksi ei half-courst, joka tunteen väylän hyvin, saa luotsata meitä, kysyi yksi keulan puolella seisovista miehistä. Se on totta, noudetaan hänen tänne, huusivat toiset. Muutamat menivät heti hakemaan häntä. Half-courst ei hangoitelut vastaan, ja miehet vaatimalla vaativat häntä luotsaamaan laivaan. Mutta jospa en suostu siihen, tokaisi half-courst kylmästi. Silloin ei henkenne enää ole penninkään arvoinen, vastasi yksi joukosta. Ei kyl niin miehet, hän jatkoi kääntyen muiden puoleen. Aivan niin, joko hän vie meidät korjasti satamaan tai hänet viskataan mereen, sanoivat monet. Uhkauksistanne minä viis välitän pojat, vastasi half-courst. Tiedätte minut hyvänahkaiseksi ja luotettavaksi mieheksi, enkä nytkään jätä teitä avutta. No niin, kun ei kapteeninne pysty auttamaan teitä pulasta, täytyy kai minun yrittää. Mutta mitä tämä merkitsee? Hän huudahti katsellen ympärilleen. Olemme jo syrjässä väylältä. Enpä todellakaan tiedä, pääsemmekö sille jälleen. Emme ole syrjässä väylältä, sanoi Kain. Tiedätte hyvin, ettei me ole poissa siltä. Hyvä, koska kapteeni tuntee väylän paremmin kuin minä. Onkai parasta, että hän luot saa itse, sanoi half-courst. Mutta miehet olivat toista mieltä, ja vaativat itsepintaisesti half-courstia, joka tunsi hyvin kulkuväylän, ottamaan luot saamisen toimekseen. Yritän parastani, pojat, sanoi tämä. Mutta muistakaa, että jos nyt ajamme kivelle, koettaessa me päästä jälleen oikealle väylälle, älkää syyttäkö minua. Vähän oikean, enemmän oikean. Aivan niin, nyt olemme jälleen väylällä. Hän huusi, osoittain kohtaa tyrsköjen välissä, missä vesio oli tyvenempää. Hyukan vasempaan, aivan niin. Half-courst, joka tiesi, että hänet jätetään maihin heti sopivan tilaisuuden tullen, oli päättänyt saattaa kuunarin haaksi rikkoon, vaikka itsekin menettäisi sinä henkensä, ja käännätti aluksen pois väylältä, vedenalaisia kallioita kohden. Muutamaan silmän rääpäyksen kuluttua siitä, kun hän oli ottanut peräsimenhoitonsa, kuunari iski kaksi kertaa kariin, ja kolmannella kerralla se kallistui kyljelleen. Tervä korallikärki tunkeutui ohuen laudoituksen ja lankkuen läpi, ja vettä tulli koskena ruumaan. Meri rasvoen joukossa syntyi kuollon hiljaisuus. Pojat, sanoi Haavkourust, tein kaikki mitä suinkin voin, viskatkaa minut meren jos tahdotte, syy ei ole minun, vaan tuon, hän lisasi viitaten kapteeniin. Nyt ei merkitse paljoakaan, kenen syytämä oli. Siitä saamme kyllä aikanaan selon. Tällä hetkellä meillä on muutenkin yllinkylin pekemistä. Veneet vesille niin pian kuin mahdollista. Kaikki miehet varatkoot mukaan aset ja ampumavaroja. Olkaa huoletta. Kuunari pysyy tässä paikallaan, eikä mene kappaleiksi, ja vähitellen me kyllä saamme kaikki pelastetuksiin. Meri rosvot tottelivat päällikön käskyjä. Veneet kolme luvultaan laskettiin meren. Ensimmäiseen vietiin kaikki haavoittuneet ja Clara Dalvarets, jonka Fransisko auttoi veneeseen. Niin pian kuin miehet olivat saaneet aset, tarjoutui Fransisko rupeamaan veneen päälliköksi, voidaksen suojella Claraa, ja se lähti sotamaan satamaan. Sotalaivat, joista oli nähty kostajan tarttuvan karille ja laivavään valmistuvan lähtemään maihin, asettuivat heti vastatuuleen, ja niistä laskettiin vesille veneitä, jotka miehitettiin vahvasti. Upseerit toivoivat ehtiväänsä vihollisen luo, ennen kuin nämä pääsivät saarelle, sillä vaikka laivat eivät voineet lähestyä särkkiä, vesi oli kuitenkin monin paikoin niin syvää, että veneet pääsivät kulkemaan. Kohta sen jälkeen kuin Fransisko oli ensimmäisessä venessä lähtenyt kostajasta, kiitivät jo sotalaivojen purret, nuolen nopeina, läpimaininkien, aikojen katkaista viholliselta tien. Merirosvot huomasivat heidän aikensa ja pitivät kiirettä. Toinenkin vene lähti kohta kuunarin vierestä, ja Haavkurt hyppäsi siihen juuri kun se lähti liikkeelle. Kain jäi vielä laivaan tarkastamaan, ettei ainoakaan haavoittunut ollut jäänyt sinne. Sitten hän lähti viimeisessä venessä muiden jälkeen. Hän oli nyt neljännesmaillin päässä toisesta veneestä, johon Haavkurt olisi joitunut. Kainin lähtiässä kuunarista oli vielä vaikea päättää, onnistuiko sotalaivojen veneiden päästä merirosvojen veneiden eteen. Molemmin puolin ponnisteltiin viimeiseen saakka, ja kun ensimmäinen vene, jossa Francisko ja Clara olivat, tuli maihin, lähimmät takaaajat olivat tuskin enemmän kuin puolenmaillin päässä heistä. Mutta veden mataluus esti ja viivytti heitä. Haavkurt saapui veneinen maihin juuri kun komus laukaisi 18 leiviskäisen tykkinsä. Viimeinen vene oli vielä 200 metrin päässä maasta, kun toinen laukaus ammuttiin parkassista, joka tähän saakka oli turhaan koettanut särkien välistä päästä perille. Ammus osui veneeseen, se täyttyi vedellä ja upposi. Kain painui pohjaan, huudahti Francisko, joka oli viennyt Claraan lähimpään luolaan, ja asettunut itse luolan suulle puolustaakseen tyttöä. He ampoivat hänen veneensä upoksiin. Ei, hän ui maalle ja ehti kyllä tänne, ennen kuin englantilaiset pääsevät maihin. Niin näytti käyvänkin. Kain halkoi vettavoimakkaan veroin päästäkseen pieneen lahteen, joka oli lähempänä sitä paikkaa, missä vene oli uponnut, kuin se, missä Francisko oli noussut maalle Claraan ja haavoittuneiden kanssa. Lahdekkeen erotti tästä Kallioharjanne, joka jakoi hiataisen rantaäyrään kahtia ja pisti lyhyen matkaa mereenkin. Francisko saattoi helposti erottaa Kainin toisista miehistä, jotka myös uivat rantaakohti, sillä kapteeni oli muista paljon edellä. Mutta kun Kallioharjanne esti näköalan Kainin ehtiässä lähemmäksi rantaa, kiipesi Francisko, joka oli Levoton hänen vuokseen, Kalliolle voidakseen nähdä, miten hän pääsisi maalle. Kain oli ainoastaan muutama metrin päässä maasta, kun Francisko äkkiä kuuli kiväärin laukauksen ja näki meridosvokapteenin kouristuksen tapaisesti nousevan vedestä keskiruumista myöpen. Hänen kätensä ja jalkansa nytkivät, kirkas sininen vesivärjäytyi punaiseksi. Hän upposi, eikä tullut enää näkyviin. Francisko riensi Kallioiden välistä ja näki Haavkurstin seisovan niiden juurella kädessään kivääri, jota juuri latasi uudelleen. – Roisto! Tästä saat vastata! – Hän karjaisi. Haavkursto oli saanut uuden sankkiruudin pyssynsä. – En sinulle ainakaan! – Hän vastasi, nostain kiväärin sä ja tähdäten Franciskoa. Luoti osui Franciskon rintaan. Hän horjahti taaksepäin, hoippui pitkin hiäkkärantaa, pääsi luolaan ja vaipui maahan, klaran jalkojen juureen. – Moi, hyvä jumala! – Huurahti tyttö. – Oletteko haavoittunut? Kuka minua sitten suojelee? – Tuuskin tiedän itsekään, vastasi Francisko heikosti ja lisäsi katkonaisesti. – En usko, että olen haavoittunut. Minusta tuntuu, kuin nyt voisin paremmin, ja hän nosti kätensä sydämelleen. – Clara avasi hänen takkensa ja huomasi, että Luoti oli sattunut siihen pienen myttyyn, jonka Kain oli lahjoittanut Franciskolle ja jota tämä oli säilyttänyt povessaan. Luoti ei ollut aiheuttanut mitään näkyvää vahinkoa. – Kuitenkin Francisko pyörtyi ja hänen päänsä vaipui klaran rinnalle. – Edvard Pimpelmore oli sillä välin kiihkeästi, pelon ja toivon vaiheilla tarkannut roskokuudherin liikkeitä. Pitkällä kaukoputkellaan hän saattui selvästi erottaa kaiken, ja hänen jännityksensä kiihtyi kouristavaksi tuskaksi, kun hän huomasi valkoisen naisenpuuun haaksirikkoutuneen laivan partalla, ja hän näki, kuinka tämä lainkaan vastahakoisuutta osoittamatta astui veneeseen. Kuinka monta kättä oidentui ottamaan häntä vastaan, ja kuinka hän itselle vitti käsivartensa purotakseen sylin, joka hänelle avautui. – Voiko tuo nainen olla klara? – Edvard heitti kiihaasti kaukoputken luotaan, tempasi miäkansa, hyppäsi veneeseen, joka keinui lähtövalmiina enterpriseen vierellä, ja käski muiden tulla mukaan. Ensimmäisen ja ainoan kerran elämässään hän tunsi rohkeutensa pettävän lähestyessään vihollista. Jäinen kylmyys värisytti ruumista, ja kun hän ajatteli merirosvojen hillittömiä tapoja, hän joutui kokonaan suunniltaan. Lähestyessään rantaan hän nousi peräteliolle seisomaan kalpeana ja huristuneena, huulet vapisten ja tunteet kuohuksissa. Hän puristi kovasti miäkansa kahvaa, sydän jyskytti kiivaasti. Hän lähenni pikku lahdelmaa ja huomasi luolaan sulla naisen. Hän oli nyt varma siitä, että nainen oli klara. Tytön nimi oli hänen huulillaan, kun hän äkkiä kuuli kaksi laukausta. Ampuja oli Haavkhurst. Hän näki Fransiskon vetäytyvän taaksepään ja vaipuvan maahan, näki Klaaran rientävän kaatuvan luo. Siinä tuo nuorimies nyt makasi Klaaraan nojaten, päättytön rintaavasten. Satoiko hän uskoa silmiään? Oliko tuo todella hänen morsiamensa? Oli, se oli hän. Hän tuki nuoren miehen vartalua, pistipä vielä kätensä tämän poveen odottaen, että nuorukainen virkoaisi. Edward ei voi nyt kestää tuota näkyä. Hän peitti kasvonsa käsillään ja mielettömänä musta sukkaisuudesta. Hän karjaisi. Soutakaa pojat, soutakaa niin kuin hengen häressä. Vene oli enää vain muutaman aeronvedon matkan päässä rannasta, ja Klaara oli juuri ottanut paperimytyn Fransiskon povitaskusta, kun Haavkursst tuli näkyviin kallioiden takaa. Fransisko oli jälleen tullut tajuihinsa ja nähdessään Haavkursstin lähenevän hän hypähti pystyyn ottaakseen kiväärinsä. Mutta ennen kuin hän saisi kätensä, Haavkursst oli jo hyökänyt hänen kimppuunsa ja alkoi vimmattu paini, joka olisi päättynyt Fransiskolle onnettomasti. Sillä Haavkursstin onnistui painaa toisella polevellaan vastustajansa ruumismaa hän ja hän olisi pien kuristanut tämän kaulaliinalla Klaaran huutaessa ja koettaessa Turhaan raastaa Fransiskoa pois hänen käsistään. Fransisko makasio maassa kasvot mustan puhuvina ja tyttö riuhtoi epätoivoissaan pelastaakseen onnettoman, kun vene tuli nopeasti rantaan ja samaa vauhtia kauas hietikolle. Kun raivoisa tiikeri Edvard ryntäsi Haavkursstin niskaan, paiskasi hänet selälleen maahan ja viilteli hänen rannettaan Sabelin terällä, kunnes toinen vihroin päästi uhrinsa irti. Sitäkaan hänet pojat. Komensi Edvard osoittain vasemmalla kädellään Haavkursstia sekä lisäsi katkerasti ojentain Sabelinsa Fransiskoa kohti. Tämä on minun uhrini. Mutta mikä hänen tarkoituksensa lienee ollutkin, se jäi pelkäksi aikomukseksi, sillä Clara, joka nyt tunsi tulian, parahti Edvard, juoksi häntä vastaan ja lankesi pyärtyneen hänen syliinsä. Merimiehet, jotka olivat ottaneet Haavkursstin kiinni, katselivat tätä kohtausta kummastuneina ja uteliaina. Edvard taas odotti maltittomana, milloin Clara jälleen tulisi tuntoihinsa. Hän tahtoi Morciammensa itse todistevan hänen erehtynen ja katseli alinomaan vuoroin hänen, vuoroin Fransiskoon. Viimeksi mainittu tointui nopeasti. Haavkursst pantiin köysiin ja pakotettiin istumaan. Edvard, rakas Edvard, sanoi Clara, vihdoin syleilleen Edvardia. Olen siis pelastunut ja sinä, rakas, olet pelastajani. Edvardin epäluulop eivät vieläkään haihtuneet. Kuka tuo mies on? Hän kysyi angarasti. Se on Fransisko, hän ei ole meri-rosko, vaan minun suojeli-jani. Haavkursst nauroi pilkallisesti käsittäen, miten asianlaita oli. Edvard kääntyi perämiehen päin silmäelleen häntä tutkivasti. Ha ha, jatkoi Haavkursst. Vai niin, kapteenin poika, eikä kuitenkaan meri-rosvo. Niin, mitäpä naiset eivät vannu pelastaakseen sen, johon ovat hullaan-tuneet. Jos hän on kapteenin poika, niin miksi olitte äsken käsikähämässään? Siksi, että juuri äsken ammuin hänen isänsä. Edvard, virkkoi Clara, tässä ei ole nyt aikaa selityksiin, mutta niin totta kuin toivon tulevani autuaaksi, olen puhunut totta. Älä usko tuota katalaa? Niin, sanoi nyt Fransisko nousten istumaan. Uskoka tuota miestä, kun hän sanoo ampuneensa kapteenin, sillä se on totta. Mutta hyvä herra, jos pidätte arvossa tunnon rauhaanne, niin älkää uskoko mitään, mikä voi loukata neitijä. Tiedän tuuskin, mitä uskoisin, muttisi Edvard Tempelmore. Mutta tässä ei nyt ole aikaa selityksiin. Teidät louvallanne, armollinen neiti, hän sanoi Claralle. Veneeni päällikö vie teidät turvallisempaan paikkaan, joko kuunariin tai tuohon toiseen laivaan. Velvollisuuteni ei salliminut nyt viipyä seurassanne. Clara, loi nyt on nopeasti Edvardiin nuhtelevan, mutta hellän silmäyksen mennessään kyynelleet silmissä veneen päällikön mukana purteen, jonka viereen komus juuri oli saapunut. Miehet jättivät Haavkurstin ja Fransiskon toisten matruusien vartioitavaksi ja lähtivät sitten soutomaan Clara kuunariin. Edvard loi silmäyksen veneeseen, joka vei Clara laivaan ja käski, että Haavkursst ja Fransisko otetaan parkassiin siellä vartioitavaksi. Sitten hän lähti muun väkensä mukana saaren sisäosiin ajamaan merirosvoja takaa. Tällä välin olivat muutkin sotalaivojen veneet, tulleet rantaan ja useita kostajan miehiä oli tapettu tai otettu vangiksi heidän harhaillessaan saarella ilman johtajia. Parin tunnin kuluttua arveltiin suurimman osan merirosvoista jo olevan hyvässä turvassa, ja kun vangeja oli paljon, päätettiin lähettää heidät veneissä komukseen, jonka komentaja, Kapteni Mänli, määräisi, miten heidän suhteensa sen jälkeen oli meneteltävää. Vangiksi otettuja merirosvoja, jotka tarkastettiin komuksessa, oli lähes 60, niistä oli kuitenkin puolet haavoittuneita, jotka olivat antautuneet vastarintaa tekemättä. Kaatuneita oli 15 ja yhtä monta arveltiin hukkuneen, kun parkassista ammuttiin merirosvojen kolmas vene upoksiin. Vaikka suurin osa rosvoista oli saatu kiinni, oli kuitenkin syytä luulla, että muutamia oli vielä saaren luollissa piilossa. Kun komuslaivan pääliköllä oli määrä, jos palataan takaisin niin pien kuin mahdollista, hän päätti heti ottaa vangit mukaansa ja purjehtia port-rojaliin. Enterprisein tehtäväksi jätettiin ottaa kiinninne merirosvot, jotka vielä mahdollisesti olivat vapaina, korjata kaikki kostajaan jäänyt tavara, millä oli jotakin arvoa ja tuhota sitten merirosvoalus. Käskuja noudatettiin nopeasti. Merirosvot ja heidän joukossaan franciskopantiin varmaan talteen veneet nostettiin laivaan, puolentunnin kuluttua nostettiin lippumastoon ja korvetti lähti kaikki purjeet levällään. 16. luvun loppu. Merirosvot. 17. luku. Kirjoittanut Frederick Marriott. Suomen tannut Carlo Cramsu. Tämä LibriVox äänite on julkista omaisuutta. 17. luku. Oikeudenkäynti. Viikkoa myöhemmin, Komus saapui port-rojaliin ja sen päällikkö, Captain Manly, meni ilmoittautumaan Amiraalille ja kertomaan, että retki oli onnellisesti lopussa. 18. Jumalan kiitos, virkkoi Amiraali, vihnoinkin saiminne roistot kiinni. Pieni kaulla nauha ei ole heille hullumaksi ja heidän kapteeninsä hukkui, niinko sanoitte. 19. Niin minulle on ilmoitettu Herra Amiraali, vastasi Captain Manly. Hän oli viimeisessä veneessä, joka lähti kuunarista ja se vene ammuttiin upoksiin. 20. Sepä vahinko. Sellainen kuolema oli hänelle liian hyvä. Meidän on kuitenkin pidettävä huoli, että muut joutuvat varoittaviksi esimerkiksi. 21. Heitä on kuulusteltava Amiraalikunnan oikeudessa, jonka tuomioalaan merellä tehdyt rikokset kuuluvat. 22. Lähettäkää heidät maihin, Manly. Sitten voimme pestä kätemme tästä jutusta. 23. Aivan niin, Herra Amiraali. 24. Mutta on syytä otaksua, että muutamia rosvoja on vielä saarella ja Enterprise on paraikaa niitä etsimässä. 25. No, löysikö tempelamoor mielitiettynsä? 26. Löysi kuin löysikin, Herra Amiraali. Lulakseni on kaikki nyt niin hyvin kuin olla taitaa. 27. Hmmmm. Tuumi Amiraali. 28. Olipa se hauska kuulla. Tuokaa meri rosvot kuitenkin maihin. 29. Jos saadaan kiinni vielä toisia, heidät täytyy hirtää jäljestäpäin, kun tempelamoor on tuonut heidät tänne. 30. Olen enemmän hyvilläni siitä, että olen saunut nuo roistot varmaan talteen, kun jos olisin vallannut ranskalaisen frekatin. 31. Noin kolme viikkoa tämän keskustelun jälkeen adjutantti ilmoitti Amiraalille, että Enterprise oli nostanut lippunsa sataman erustalla, mutta kun oli tyven, laiva ei luultavasti pääsisi satamaan ennen iltaa. 32. Sepä olisi vahinko, vastasi Amiraali. 33. Nyt juuri tutkitaan meri rosvoja ja ehkä hänellä on mukanaan vielä muutamia heistä. 34. Aivan varmasti hänellä onkin, Herra Amiraali, mutta oikeudenkääntituskin loppunei tänään, sillä sotatuomäri saapuu vasta kello yhden aikaan. 35. Asialla ei toisin ole suurta merkitystä, sillä rosvoja on niin paljon, että heidät täytyy hirtää useassa erässä. 36. Mutta koska tempelamoor, joka tapauksessa on niin lähellä, että hänelle voi antaa merkkäjä, niin ilmoittakaa hänelle. 37. Rosvot nyt tutkittavina. Sitten hän saattaa tulla maihin, jos haluaa. 48. Samana päivänä, puolen päivän aikaan, vietiin meri rosvot, niiden joukossa Fransisko, tarkasti vartioituna oikeussalin, joka oli täynnä väkeä, sillä asia oli herättänyt suurta huomiota. 49. Senior kumanoksen maatilalle tehdyssä hyökkäyksessä haavoittuneista meri rosvoista oli useita kuollut vankeudessa. 50. Kuitenkin seisoi vielä 40 rosvoa-aitauksen luona, ja heidän omituiset pukunsa ja partaiset kasvonsa, sekä heidän ilkitöistä on kulkeutunut maine, herättivät läsnäolioissa inhoa ja vihaa. 51. Kaksi nuorintä heidän joukossaan oli saanut esiintyä todistajina. He olivat olleet kostajassa ainoastaan muutamia kuukausia, mutta heidän todistuksensa kolmen länsiintiän laivan miehistön murhaamisesta, ja senior kumanoksen maatilaavastaan tehdystä hyökkäyksestä, riittivät tuomitsemaan toiset. 52. Kaikkien muodollisuuksien noudattaminen meri rosvojen nimenhuuto ja noiden kahden nuoren miehen perinpohjaisten todistusten kirjoittaminen veivät niin paljon aikaa, että oli jo myöhä, kun toverien todistukset luettiin meri rosvoille, ja heiltä kysyttiin, oliko heillä mitään sanomista puolustuksekseen. 53. Tuomari toisti kysymyksensä, ja Haavkhurst alkoi puhua ensimmäisenä. Hänellä tuskin saattoi olla lainkaan toivua pelastumisesta. Hänen aikomuksensa oli vain estää franciskua puolustautumasta ja välttymästä siitä häpeällisestä kuolemasta, joka odotti Haavkhurstia itseään. Haavkhurst selitti olleensa jonkin aikaa kostajassa. 54. Hänet oli pakotettu rupeamaan sen perämieheksi, kun hänet ensin oli väkivalloin raastettu toisesta laivasta. 55. Sen kapteenin poika, joka seisoo tuossa, hän osoitti franciskua, voi todistaa, koska hän oli ollut kuunarissa siitä alkaen, kun se ensi kerran lähti merimatkalle. 56. Hän vakuutti olleensa aina eri mieltä kapteenin kanssa, joka ei voinut tulla toimeen ilman häntä, koska Haavkhurst oli ainoa, joka osasi ohjata laivaa, sekä aikoneensa tehdä kapinan kapteenin vastaan, ja yllyttäneensä väkeä usein siihen. 57. Sen tähden hän, niin kuin muu laivaväki ja kapteenin poika, saattoivat todistaa, jos halusivat. 58. Oli ollut vankina, kun kuunari saapui kaikos saarille, ja hänet oli laskettu vapaksi sen takia, että hän yksin tunsi väylän. Hänet oli uhattu heittää mereen, jolle hän luotsaa alusta satamaan. 59. Mutta huolimatta siitä, miten lopuksi kävisi, hän oli laskenut laivan suoraan kivelle. Tietäen, että kapteeni aikoi murhata hänet, hän oli ampunut kainin, kun tämä koetti uida rantaan. 60. Sen saattui kapteenin poika todistaa, sillä hän oli raivoissaan karannut Haavkhurstin kimppuun, ja he olivat taistelleet elämästä ja kuolemasta, kun sotalaivan upseerit ja veneen miehistö saapuivat erottomaan heidät ja ottivat molemmat vangiksi. 61. Kuitenkaan hän ei luulut Fransiskon ilmaisemman todellista asian laitaa, koska kapteenin poika oli hänen vihollisensa. Hänet oli näitä lähetetty maihin, urkimaan mistä voitaisiin saada saalista, ja mistä rosvojen oli edullisinta hyökätä. 62. Magdalena joen suulla saattunessa kahkassa, hän oli käyttänyt tilaisuutta hyväkseen ja ampunut Luadin Haavkhurstin olkapäähän. 63. Sen tiesivät kaikki toiset medi-rosvot, ja sitä tuskin Fransiskon itsekkään voi kieltää. Hän toi voi, että oikeus määräisi Fransiskon kirjutettavaksi, jotta hänet saataisiin puhumaan totta. 64. Joka tapauksessa häntä pitäisi nyt kuulustella. Kun Haavkhurst oli lopettanut puheensa, syntyi tuskallinen hiljaisuus. Alkoi nopeasti hämärtää. 65. Avaraoikeusali oli jo miltei pimeä, vain muutama päivänsäne valaisi aitauksen luonaseisovien vankien hurjia, paatuneita kasvoja. 66. Aurinko oli mennyt paksuun pilveen, jonka reunat se sai hohtamaan kultaisena. Haavkhurst oli puhunut sujuvasti ja jääntevästi. Jonkinlaista rehellisyyden tuntua oli hänen karkeassa syvässä bassoäänessään. 67. Vieläpä kirouksetkin, joillähän tuon tuostakin höysti puhettaan, tuntuivat pikemminkin vakuutteluilta kuin herjauksilta ja tekivät hänen puheensa tavallaan väkevän vaikuttavaksi. 68. Haavkhurstin puheenloputtua syntyneessä syvässä hiljaisuudessa ja nopeasti tihenevässä iltahämärässä alkoivat oikeusailissa olijat nyt vasta tajuta näytelmän vakavuuden. 69. Rosvojen kohtalo riippui yhdestä ainoasta sanasta. Tuskallisen hiljaisuuden katkaisi vihdoin jonkun naisen tukahdettu nyhkytys. 70. Tuo valitus, joka oli tuli niin orottomatta, liikutti kuuntelijoiden mieltä ja näytti kylvävän ensimmäisen säälin ja ihmissystävällisyyden siemenen yleisöön, joka tähän saakka oli tuntenut ja osoittanut vankea kohtaan pelkkää inhoa. 71. Tuomari, syyttäjä, valamiehistö, kaikki tunsivat mielen liikutusta. Tuo sanaton vetuaminen sääliin laudutti sitä epäerullista vaikutusta, jonka Haavkhurstin syytökset olivat tehneet heihin. 72. Kaikki katsoivat nyt nuorta Fransiskua, jota ei syyttänyt ainoastaan virallinen syyttäjä, vaan myöshänen omat rikostoverinsa, ja tuo tarkastelu oli syytetyn eduksiin. 73. He myönsivät mielessään, että henkilö, jolla oli tuollainen ulkomuoto, saattoi herättää naisten rakkautta myötäkäymisessä ja surkuttelua häpeän hetkenä. 74. Heidän katsellessaan häntä, aurinko tunkeutui esiin pilven takaa, ja vastapäisestä ikkunasta osui hänen huikaisema sädekimppu. Kun taas tummat varjut, pimesivät hänen ympärillään seisovat merirosvot. 75. Yhtäkkiä selvisi katsojille, että vaikka tuon nuoren miehen kohtalo-toverit olivatkin rohkeita miehiä, he olivat kuitenkin tavallisia pahantekijöitä, joiden oli kiittäminen vain tottumuksiaan, ruumiillista notkeuttaan ja toveriensa vaikutusta pelottomuudestaan. 76. He olivat pelkkia murhamiehiä, teurastajia. Nyt kun heidän omaa ammattiaan käytettiin heitä vastaan, he kykenivät kestämään kohtalonsa juron välimpitämättöminä, mielentila, joka on kokonaan toista kuin todellinen mielenlujuus. 77. Francisco erosi todellakin silmään pistävästi muusta joukosta, ilta-auringon luodessa häneen hohrettaan. 77. Hiljaiset nyhkytykset, jotka tuon tuostakin toistuivat, ikään kuin niitä olisi ollut mahdollisimman hillitä, näyttivät herättävän hänet käsittämään, miten tärkeä osa hänellä oli nyt tapahtuvassa murhennäytelmässä. 78. Hänen kasvonsa olivat kalpeat, mutta tyyynet. Samalla kertaa ylpeä ja murheellinen katse oli suora ja vilpitön, mutta se ei kohdistunut oikeusalissa istuviin, vaan oli suuntautunut kohti laskevaa aurinkoa, jonka loistavat säteet sattuivat hehkovinä suoraan häneen. 79. Vihinoin kuului Fransiskon ääni, ja kaikki sääpsähtivät sen kuullessaan, sillä se oli täyteläinen ja sointuva kuin iltakellon soitto. 80. Haavkurstin karkea, raaka ja jylhä ääni oli tuon syvän hiljaisuuden aikana tuskin lakannut kuulumasta läsnäolioiden korvissa, kun Fransiskon hopean kirkas ja kuitenkin miehekäs puhe vastustomattomasti herätti heidän huomiotaan. 80. Valamiehet nostivat päätään, yleinen syyttäjä ja kaikki muut salissa olijat kääntyivät levottomasti katsomaan vankia, kohottipa tuomärkin sormensa merkiksi, että hän vaati hiljaisuutta. 80. Teidän ylhäisyytenne, Herrat Valamiehet, aloitti Fransisko, jouduttuani tälläiseen häpeälliseen asemaan enensin aikunut lausua sanaakaan puolustuksekseni. Tuo mies, joka äsken syytti minua, kehotti, että minut määrättää siihen kirjutettavaksi. Hän on jo saanut halunsa tyydytetyksi, sillä mikä kirjutus voi olla tuskallisempi kuin nykyinen tilani. Olen saanut kestää sellaista kirjutusta lyhyen, mutta vihelijäisen elämän jaikana, että millainen loppuhyvänsä olisi usein ollut minulle tervetullut. Mutta näinä lyhyinä minuutteina olen huomannut, että minussa on vieläkin samanlaisia tunteita kuin muissa ihmisissä, etten vielä ole valmis kuolemaan. Kukapa ei olisi vastahakoinen lähtemään tästä maailmasta niin kauan kuin vielä on olemassa naisen sydän, joka näkee onnettoman viettomana ja osoittaa säälivänsä hänen onnettomuuttaan. Sääliväisyys ja armeljaisuus eivät ole vielä hävinneet ja siksi minusta tuntuu, että olen liian nuori kuollakseni. Jumala suokoon minulle anteeksi, mutta luulin näiden hyveyden jo kadonneen maailmasta, sillä koskaan niitä ei ole ilmennyt niissä miehissä, joiden seurassa olen ollut. Se on ollut syynä siihen, että olen usein halunnut kuolla. Suokoon nyt vanhurskast Jumala, joka on meidän kaikkien tuomari, minulle kyvyn todistaa, etten ole ansainut häpeällistä rangaisuista lähimmäisiltäni, jotka ovat syntisiä ihmisiä, niin kuin minäkin. En käsitä lain ongelmia, enkä myöskään asianajajien temppuja. Sallikaa minun kuitenkin ensin vakuuttaa, etten ole koskaan rosvonnut, mutta kyllä antanut rosvotuille omansa takaisin, en ole koskaan murhannut, mutta kyllä asetunut murhaajan veitsen ja hänen uhrinsa väliin. Siitä syystä kumppaneni ovat minua pihanneet ja parjanneet, ja sen vuoksi uhkaavat minua nyt nua lait, joita en ole koskaan rikkonut. Tuomies, joka äsken puhui, väitti, että olen merirasvokapteenin poika. Niin vakuutti henkilö, joka on ainoa paatunut ja tunnoton roistokoko siinä joukossa, joka nyt odottaa tuomiotaan. Kuulin kapteenin omasta suusta, etten ole hänen poikansa, hänen poikansa. Jumalaan kiitos, etten ole hänen poikansa. Se, että olen ollut riippumainen hänestä, ja hänen vallastaan, on kyllä totta, mutta sitä on vaikea selittää. Ennen kuolemaansa hän jätti minulle papereita, jotka olisivat ilmaiset, kuinka todella olen, mutta tuo paperimyttö on hävinnyt minulta. Yhdestä seikasta sain kuitenkin tiedon siltä miehelta, jota tavallisesti sanottiin minun isäkseni, nimittäin, että hän oli ilkeästi kiruttanut äitieni. Fransiskon puheen keskeyti tässä kohden vaikerrus, joka sai kuulijat sääpsähtämään. Nyt oli tullut aivan pimeä, ja tuomarekäskin sytyttää kynttilät, ennen kuin puolustuspuhetta jatkettiin. Salissa kuului levotonta kuiskutusta, kunnes kynttilät kannettiin sisään. Tuomärin hiljaisuuden vaatimusta noudatettiin heti, ja vanki sai määräyksen jatkaa kertomustaan. Fransisko rupesi siis uudestaan puhumaan, ja aloitti kertomalla lapsuutensa muistoista. Mitä pidemmälle hän ehti, siitä kaunopuheisemmaksi hän kävi. Tuo kalpea, ujo, nuori mies, muuttui vähitellen innoituneeksi, haltioituneeksi, puhujaksi. Hän kertoi nopeasti, mutta selvästi ja järkyttävän voimakkaasti kokemuksensa hirveät tapaukset. Kaikki kuulijat tuntuivat uskomaan häntä, ja tuskin hän oli ehtinyt lopettaa puheensa, kun valamiehisto näytti maltittomana haluavan julistaa hänelle edullisen päätöksen. Mutta Tuomari nousi seisomaan, kääntyi valamiehistön puoleen, ja sanoi, että raskas velvollisuus vaati häntä muistuttamaan, että he olivat tosin kuulleet kauniita ja melkein pakottavia vakuutteluja, mutta ne eivät kuitenkaan sisältäneet mitään todistuksia. – Mitä muita todistuksia voin esittää, huomautti Franssisko, kuin niiden miesten todistukset, jotka seisovat tässä minun kanssani syytettyinä. – Voinko minä herättää vainä, että haudoistaan? – Voinko toivoa, että murhatut nousevat kuolleista vakuuttamaan minun viettamuuttani? – Voinko odottaa, että senior kumanos tulee kaukaiselta maalta todistamaan puolestani? – Voi, hän ei tiedä, millaisen ahdinkoon olen joutunut, muuten hän kyllä rientäisi avukseni. – Ei, ei, en edes voit toivoa, että se lempeä nuori espanjalainen nainen, jolle viimeksi tarjosen suojelustani, tahtoisi esiintyä tällaisessa paikassa, satojen uteliaitteen silmien maalitauluna. – Hän on täällä, vastasi samassa miehekässä ääni. Väki jokko väistyi hänen tijältään, ja Clara, jota Edward Tempelmoreu talutti, astui todistajien aitioon. Kauniin tytön esiintyminen herätti suurta huomiota. Kun hän oli tyyntynyt, hän teki valan ja lausui todistuksensa Fransiskon käytöksestä siltä ajalta, jonka hän oli ollut rosueen vankina kostajassa. Hän näytti sitä paperipinkkaa, joka oli pelastanut Fransiskon hengen, ja vahvisti suurimman osan nuorukaisen puolustus puheesta. Hän ylisti Fransiskon hyvän tahtoisuutta ja jalomielisyyttä. – Teidän ylhäisyytenne, sanoi Edward Tempelmore. – Pyydän saada kysyä vangilta jotakin. Käydessäni hydyksijoutuneessa kostajassa löysin tämän kirjan. Se uskenteli kajuutassa. Haluaisin kysyä vangilta, onko kirja hänen, niin kuin tämän ainen on sanonut. – Edward Tempelmore otti esille raamatun. – Se on minun, vastasi Fransisko. – Sallikaa minun kysyä, miten se on joutunut teidän haltuunne. – Se on ainoa muisto, mikä minulla on eräältä henkilöltä, jota ei ole enää olemassa. – Se oli Murhatun äitini ainoa lohdutus, ja on sitten minun lohdutuksenani. – Antakaa se minulle, herra. – Luultavasti tarvitsen sen voimaa nyt enemmän kuin milloinkaan. – Murhattiin ku äitinne? – huudatti Edward Tempelmore, liikuttuneena. – Niin hän jo kerroin, sanon sen vielä toistamiseen. – Tuomari nousi nyt jälleen, ja toisti todistusten sisällön valmiähistölle. Ilmeisesti hän tunsi Fransiskoa kohtaan myätä tuntua. – Kuitenkin useat tapaukset, joihin vanki oli sekantunut, olivat omansa tekemään hänet epäluulon alaiseksi, ja todistukset osoittivat, että hän ainakin jonkin aikaa oli kuulunut merirosvojen liittoon, vaikka mahdollisesti myöhemmin olikin katunut sitä. Vaikka Tuomari tunsikin myätä tuntua vangittua kohtaan, hänen täytyy kuitenkin muistuttaa valmiähistölle, ettei todistus ollut riittävä vangin vapauttamiseksi. Ja hän katsoi heidän velvollisuudekseen julistaa kaikki oikeusalissa olevat vangit syyllisiksi. – Teidän ylhäisyytenne, sanoi Edward Tempelmore, kun Tuomari oli jälleen istuutunut. – Mahdollisesti tämä mytty, jonka sinettia en uskalla murtaa, sisältää sellaisesta, mikä voi todistaa vangin eduksi. – Onko teillä mitään sitä vastaan, että se avataan, ennen kuin valmiähistö langettaa tuomioonsa? – Ei ole, vastasi Tuomari. – Mutta mitä se voisi sisältää? – Siinä on Merirosvokapteenin kirjoitus, vastasi Franssisko. Hän jätti tämän mytyn minun käsini, ennen kuin lähdimme kuunarista, ja mainitsi silloin, että siitä saisin tiedon, ketkä vanhempani ovat olleet. Vaarin myttyä itselleni, enkä salli, että sen sisältö luetaan oikeuden kuulen. – Jos minun täytyy kuolla häpeälineen kuolema, ei ainakaan sukulaisteni tarvitse hävetä minun puolestani, sillä sukuperäni salaisuuden on kuoltava minun mukana. – Ei, ei, noudattakaa neuvoani, huurahti Edward Tempelmore, kovasti liikuttuneena. – Kapteenin kirjoituksesta, josta todistaja saattaa tuntea hänen käsialansa ja vakuttaa sen oikeaksi, saamme luultavasti todistuksen kaikkeen, mitä olette kertonut, ja sitä hän voi pitää laillisena todistuksena. – Siinä tapauksessa, että käsiala voidaan todistaa oikeaksi, katson, että todistusta voi pitää laillisena, vastasi Tuomari. – Varsinkin, kun tämä nuori nainen oli lästä, kun paperi tannettiin ja kuuli Kapteenin sanat. – Sallitteko, että sitä käytetään todistuskappaleena, nuorimies? – En, jolle ensin saa itse lukea sitä läpi, vastasi Fransisko. – En voi sallia, että sen sisällys tulee tunnetuksi, niin kauan kuin ei ole varmaa vapautetaanko minut. Valamiehisto julistakoon Tuomion. Valamiehisto kääntyi pois päin neuvotellakseen. Tällä välin Edward Tempelmore meni klaran kanssa Fransiskon luo ja koitti suostuttaa häntä siihen, että mytty avattaisiin. Mutta Fransisko oli taipumaton. Vihnoen Valamiehiston puheenjohtaja nousi seisomaan julistakseen Tuomion. Juulallinen, liikuttava hiljaisuus valliksi kokosalissa odotettiin Tuomion lukemista. Vihnoen Valamiehiston puheenjohtaja aloitti. – Päätöksemme on. – Odottakaa, huudatti Edward Tempelmore, kietojen toisen käsivartensa hämmästyneen Fransiskon ympärille ja ojentajan toisen puheenjohtajaa kohti. – Odottakaa, alkaa tehko hänelle vääryttä, hän on minun veljeni. – Ja minun suojeliani, huudatti Clara, polvistuen Fransiskon toiselle puolen ja kohotti rukoilleen kätensä. Tämä selitys vaikutti kuin Ukkosen isku. Puhenjohtaja vaipui tuoliinsa, Tuomarin ja kaikki läsnäolijat valtasi sanaton hämmästys. Syntyi ensin kuollon hiljaisuus ja sitten seurasi hälinä, jota Tuomari hetken kuluttua turhaan koetti hiljintä. Edward Tempelmore, Clara ja Fransisko seisoiivat yhä yhdessä ryhmässä. Nyt veljestän seistessä vierkkäin, saattoivat kaikki läsnäolijat huomata nuorten miesten yhdennäköisyyden. Fransiskon iho oli tummempi kuin Edwardin, koska hän oli lapsuudessa saakka saanut kestää kuumien seltujen aurinkoa, mutta kasvon piirteet olivat tavattomasti samannäköiset. Kesti hetkisen, ennen kuin Tuomari sai salissa aikaan hiljaisuuden, ja kun se vihdoin onnistui, hän itse ei tiedä nyt, miten oikein menettelisi. Fransisko ja Edward, jotka vaihdoivat muutamia sanoja keskenään, seisoiivat yhä vierkkäin. Teidän ylhäisyytenne, sanoi Edward Tempelmore, vanki suastuu avaamaan mytyn. Niin, minä suastun siihen, vastasi Fransisko surullisesti, vaikkei minulla ole suuria toiveita sen sisällöstä. Voi, nyt kun minulla olisi kaikki, minkä vuoksi elää, tuntuu kuin kaikki toivo olisi turhaa. Ihmeiden aika on mennyt, ainoastaan sellainen ihme, kuin merirosvokapteeni nouseminen haudastaan, voisi todistaa minun syyttömyyteni. Hän nousee haudastaan todistaaakseen sinun viettamuutesi, Fransisko. Lausui silloin syvä kolkkoehäni, joka sai kaikki läsnäolijat ja varsinkin Haavkhurstin sekä muut aidauksen luona seisovat vangit vavahtamaan. Heidän kasvonsa vääristyivät kauhusta, kun Kainin jättiläishaamo astui todistajan aidioon. Mutta merirosvokapteenin ulkoasu ei ollut enää entisensä kaltainen. Parta oli poissa, hän oli kalpea, laihtunut ja riutunut. Syvälle vajonneet ja kuopalle painuneet posket ja lyhyt yskä, joka keskeytti tuon tuastakin hänen puheensa, osoittivat ettei loppu ollut kaukana. Teidän ylhäisyytenne, sanoi Kain, kääntyen tuomarin puoleen. Minä olen merirosvokapteeni Kain ja kostajan entinen päällikkö. Olen yhä vapaana. Omasta tahedostani tulen tänne todistamaan tämän nuoren miehen syyttömäksi. Tähän saakka ei käteni ole tutustunut käsirautoihin, eikä jalkani jalkapuun. En ole vanki, eikä minua vastaan ole esitetty kannettakaan, ja todistukseni on siis pätevä. Tässä salissa ei minua tunne kukaan muu kuin ne, joiden todistuksilla ei ole lainvoimaa. Pelastaakseni tuo nuorokaisen, ja ainoastaan pelastaakseni hänet, pyydän saada vannoa valan. Valan vannominen kävi juhlallisemmin kuin tavallisesti. Teidän ylhäisyytenne, Herrat valamiehet. Olen ollut läsnä tuomioon sallissa tutkimuksen alusta alkaen, ja vakuutain, että jokainen sana, jonka Fransisko on lausunut puolustukseen, on totta. Hän on täydelleen syytön merirosvokseen ja murhiin. Sen olisivat nuo paperitkin täysin todistaneet, mutta niissä on salaisuuksia, joiden en soisit tulevan muiden kuin Fransiskon tietoon, ja koska en haluan niitä avattavan, olen astunut itse esiin. En tiedä, miten tuo nuori upseeri on saanut tietoon saa, että Fransisko on hänen veljensä, mutta jos hänkin on Cecilia Tempelmoren poika, niin se on totta. Paperin sisällys kuitenkin selittää kaiken. Ja nyt hyvät Herrat, kun olen saanut lausua todistukseni, olen tyytyväinen. Olen tehnyt hyvän työn ennen kuolemaani, ja ilmoittauduin itse oikeudelle. Loppuni on lähellä. Se on totta. Tuo roisto on aiheuttanut sen, mutta kuolen mielelläni, niin kuin olen ansainnut, sovittaakseeni monet rikokseni. Kain kääntyi sitten half-coursein päin, mutta perämiäs näytti olevan aivan tyrmistynyt. Hän ei ollut vielä tointunut ensimmäisestä pelastyksestään, ja luuli yhä, että Kainin ilmestymiseen olivat vaikuttaneet yliluonnolliset voimat. Roisto! karjasi Kain, vienen suunsa aivan lähelle half-coursein korvaa. Kymmenkertainen kirottu roisto! Sinun pitää kuolla kuin koira, kykene mättä kostamaan. Nuorkainen on pelastunut, ja minä elän. Elättäko todellakin? mutisi half-course, joka vähitellen toipui pelastyksestään. Elän, olen todellakin lihaa ja luuta. Olette kerran saanut tunteakin lihaksieni voimaa, jatkoi Kain pilkallisesti. Ja nyt olen lopettanut! Hyvästi, Fransisko! Minä rakastan sinua ja olen todistanut sen. Älä siis viha muistuani, vaan anna minulle anteeksi sitten, kun ei minua enää ole olemassa. Kain kohotti katsensa salin kattua kohti. Niin, tuolla hän on, sinun äitisi, tuolla hän on, katso! Hän huusi ojentain molemmat käsivartensa ylös. Hän hymyilee minulle, sinun äitisi hymyilee ja antaa anteeksi. Lause katkesi kesken. Kainin kohottaessa kätensä half-course-t huomasi hänen vyössään puukon, tempasisen nopeasti ja survaisisen merirosvukapteenin ruumiiseen. Kain kaatui lattialle ja salissa syntyi hälinää. Half-course-t sidottiin. Kiitän teitä, half-course-t. Super-Sikain äänikoristen. Teillä on nyt uusi murha vastattavana. Pelastin tehän minut kuitenkin siitä häpeästä, jota olisin tuntenut joutuessani kuolemaan hirsipuussa teidän kanssanne. Niin päättyi kuuluisan merirosvukapteenin elämä. Mies, joka eläessään oli vuorattanut niin paljon verta, sai itse surmansa murhaajan kärestä. Ruumisvietiin pois ja valamiehistön tehtävänä oli vain julistaa tuomio. Kaikki vangit julistettiin syylliseksi lukuunottamatta Fransiskua, joka lähti syytettyen aidauksen luota äsken löydetyn veljensä seurassa. 17. luvun loppu. Merirosvo. 18. luku. Kirjoittanut Frederick Marrajat. Suomentanut Carlo Cramsu. Tämä LibriVox äänite on julkista omaisuutta. 18. luku. Loppusanat. Miten Edward Tempelmore oli tullut siihen vakaumuksen, että se mies, jota hän oli pitänyt kilpakosijanaan, olikin hänen veljensä? Ja miten oli selitettävissä kainin saapuminen oikeuden istuntoon? Saaman sa määräyksen mukaan Edward Tempelmore oli komusfregatin lähdettyä nyt hylyksi joutuneeseen kostajan, ja miesten kootessa arvokkaimpia tavaroita laskeutunut kajuuttaan, jonka lattialla oli paksulti vettä. Siellähän otti verestä kirjan, joka kellui arkun vieressä, ja jonka hän lähemmin katsoessaan huomasi raamatuksiin. Kummastuen, että löysi moisen kirjan merirosulaivasta, hän otti sen mukaansa palatessaan takaisin Enterprisein, ja näytti sitä klaralle, joka heti tunsi sen Franciskon omaksi. Kirja oli suolaisen merivenen läpeensä kastelema, ja kun Edward hajamielisena selaili sitä, hän huomasi, että kantta lähinnä oleva puhraslehti oli liimattu kanteen kiinni, ja että siinä oli sisäpuolella kirjoitusta. Puhraslehti irtosi helposti kannesta, ja hämmästykseekseen hän näki siinä nimen Cecilia Tempelmore, oman äitinsä nimen. Edward tunsi tarkoin kertomuksen pelastumisestaan, ja tiesi, kuinka yleisesti arveltiin, että hänen äitinsä ja veljensä olivat hukkuneet. On helppoa ajatella, kuinka kiihkästi hän halusi tietää, miten Kirja oli joutunut Franciskon haltuun. Hän ei uskaltanut ajatella Franciskoa veljekseen. Häntä kammoitti ajatella, että hänen läheinen omaisensa olisi merirosvo, ja vaikka hän oli aikannut viipyä muutamia päiviä, hän nouratti kuitenkin klaran rukouksia. Tytön aseman laivassa saattoi selittää ainoastaan sen omituisen tilan perustella, josta hänet oli pelastettu. Käytyään vielä kerran laivahylyssä, ja sytytettyään sen tuleen, Edward käski levittää Enterprisein kaikki purjeet ja lasketti suoraan Port Royaliin. Saavuttuaan onnellisesti perille juuri tutkintopäivänä, hän otti klaran mukaan siltavaralta, että hänen todistuksestaan voisi olla jotakin hyötyä, ja saapui oikeus salin tutkimuksen ollessa käynnissä. Haavkursst oli ampunut Kainia tämän uidessa rantaan. Kain oli ensin uponnut, koska luoti oli tunkeutunut rintaan ja mennyt keuhkojen läpi. Haavkursstin ja Fransiskon tappelu, sekä heidän vangitsimisensa, oli tapahtunut Kallioharjantien toisella puolella, ja Fransisko oli nähnyt Kainin vajoavan näkymättömiin, ja luuli hänen hukkuneen. Niin ei ollut käynyt. Merirosho kapteeni oli jälleen noussut pinnalle ja kahlanut lähimpään luolaan, jonne oli paneutunut maata kuollakseen sinne. Mutta samassa luolassa oli kaksi kuollettavasti haavoittunutta Meriroshoa ja neljä neikeria, jotka olivat kätköytyneet sinne. He eivät suinkaan aikoneet ottaa osaa taisteluun, vaan tuumivat lähteä pakoon veneillä, jonka olivat vetäneet rannalta luolaan. Kain hoippui luolaan, pääsi kuivalle maalle ja kaatui sitten pitkäkseen. Pompeius, joka huomasi, miten kapteenin laita oli, tuli avuksi ja sitoi haavan. Kun verenvuoto oli lakannut, Merirosho kapteeni virkosi jälleen. Pahasti haavoittuneet rosvot kuolivat, eikä heistä välitetty sen enempää. Vaikka saaren jokainen loukko tutkittiin, jäi tuo luola huomaamatta englantilaisilta merimiehiltä, sillä vesi ulottui vuoksen aikana sinne sisäpuolelle asti. Etsiä vangitsivat suurimman osan Merirosvoista ja veivät heidät laivaan, mutta Kainia ja neekereitä he eivät löytäneet. Heti pimeään tultua, Kain ilmoitti miehille tuumansa, ja vaikka neekeri tavallisissa oloissa olisivat luultavasti jättäneet hänet oman onnesan nojaan, he kuitenkin nyt tarvitessaan hänen apuaan, altoivat hänet veneeseen ja selykättiin vesille. Kainin pitäessä perään he soutivat kaikossaarien välisestä salmesta, ja ennen päivän sarastusta he olivat jo ehtineet niin kauas, ettei heidän tarvinnut pelätä joutuvansa kiinni. Kain oli nyt jonkin verran toipunut, ja kun hän tiesi, että oltiin paikoilla, jossa liikui pieniä rannikkoaluksia, hän selitti neekereille, että heidät hirtättäisiin osaita luultaisiin Merirosvoiksi, ja että heidän pitisi sanoa olemassa jonkin pienen haaksirikkoutuneen rannikkolaivan väkeä. Pompejuksen avulla hän ajoi partansa niin sileäksi kuin suinkin, ja järjesteli vaatteitaan enemmän eurooppalaisittain. Heillä ei ollut vettä eikä ruokamaroja, ja aurinko pahtui pysty suoraan. Heidän ja Franciskon onneksi heidät korjasi seuraavana päivänä amerikkalainen briki, joka oli matkalla antikuaan. Kain kertoi haaksirikosta sepittämänsä jutun, mutta ei maininnut mitään haavastaan, joka epäilemättä olisi tuottanut hänelle kuoleman muutaman päivän perästä, jolle hän sitä ennen olisi joutunut half-courstin vihan uhriksi. Kain halusi kihkeästi päästä, tavalla millä tahansa, Port Royalin, ja toivoi vain, että voisi pelastaa Franciskon. Omasta hengestään hän ei pitänyt lukua, ja siksi hän oli kovin iloinen tavatessaan kuunarin, joka kuljetti rahtia saarten välillä, ja oli nyt lähdössä Port Royalin. Hän pääsi tähän laivaan, saapui perille kolvepäivää ennen tutkintoa, ja piiläskeli siihen asti kunnesoikeus kokoontui. Kain ei halunnut, että mytty avattaisiin, koska muiden Franciskon koskevien papereiden joukossa oli myös tiedonantoja, hänen kätkemijensä aarteiden piilopaikoista. Niitä hän ei olisi suonut muiden kuin Franciskon tietoon. Myttyä avatessa olivat saapuvilla ainoastaan kaksosveljäkset ja Clara. Papereissa kerrottiin, että Kain, jonka oikeanimi oli Charles Osbourne, oli purjehtunut pilpaaosta Afrikan rannikolle hankkimaan orja ja ollut noin vuorokauden merellä, kun laivaväki huomasi veneen noin maailimpäässä laivasta. Vene näetti tyhjältä. Oli tyyntä, kuunaari kulki hiljaista vauhtia, ja niin pien kuin oli tultu veneen kohdalle, lähetettiin laivasta pikkuvene tarkastamaan sitä lähemmin. Laivan vene pallasi pieninausköydessään toinen vene. Veneen pohjalla näkyi viruvan useita miehiä laihoina kuin luurangot ja melkein hengettöminä. Sen peräpuolessa oli nekerinainen lapsi sylissään, ja aivan menehdyksissään oleva valkoihoinen nainen. Osbourne oli silloin luonteiltaan iloinen veitikka, mutta ei kuitenkaan sellainen roistoja murhamiäs, jollainen hänestä sittenmin tuli. Hän saattoi vielä tuntia osanottoa ja sääliä, ja kaikki haaksirikkoutuneet otettiin laivaan. Muutamat pelastetuista toipuivat. Parantuneiden joukossa oli Cecilia Tempelmore ja lapsi, jota aluksi oli luultu kuolleeksi. Nekerinainen, jonka voimat olivat ponnistuksista heikentyneet, kuoli hepi, kun hänet oli nostettu veneestä laivaan. Onneksi oli laivassa vuohi, joka saattoi hyvin täyttää imettäjän toimen, ja ennen kuin Osbourne oli ehtinyt Afrikan rannikolle, lapsi oli jälleen terveen ja voimissaan ja äiti saanut takaisin harvinaisen kauneotensa. Cecilia joutui Osbourneen uhriksi. Nuori rouva, joka oli tottunut kaikkiin mahdollisiin mukavuuksiin ja saanut mitä huolellisimman kasvatuksen, oli nyt tuomittu ainaiseksi eroon yhteiskunnasta, johon hän ei koskaan enää uskaltanut palata, ja sellaiset ihmisten joukkoon, joita hän sekä pelkäsiettä halveksi. Hän itki yötä päivää, ja sai kohta vielä enemmän syytä surra, sitä raakaa tapaa, jolla Osbourne kohteli häntä. Lapsi oli hänen ainoa lohdutuksensa. Hän olisi mielellään kuollut, jollei lasta olisi ollut, ja jollei hän olisi pelännyt jättää sitä yksiin. Lapsen vuoksi hän eli, lapsen takia hän koitti käännyttää Osbourneen ja kärsi äänettömänä nuhteet ja lyönnit. Vihnoin Osbourne vaihtoi rikollisen ammattinsa vielä häpeällisempään. Hän rupesi meri rosvoksi. Tämä sai Cecilian surkeuden mitan kukkuroilleen. Hän kuihtui päivä päivältä ja olisi pien menehtynyt murheeseen, vaikkei Kain olisikaan julmuudessaan jouduttanut hänen loppuaan. Mutta kerran kun Cecilia oli vakavasti varoittanut miestä ja koettanut osoittaa, millaiset seuraukset rikollisesta elämästä täytyi enemmin tai myöhemmin olla, Kain iski häntä niin raiusti, että hän sairastui pahoin. Cecilia kuoli rukoilleen, ettei hänen lapsestaan kasvatettaisi rikollista, ja kun sillä hetkellä katuvainen Kain lupasi sen, vaikkei hän sittenmin täyttänyt kuitenkaan lupaustaan, kuoleva siunasi häntä ennen kuin heitti henkensä. Tämä oli paperien pääasiallinen sisällys, sikäli kuin se koski nuorten miesten äitiä. Lopetettuaan lukemisen kaksoset istuivat murheellisina ja sanakaan sanomatta. Mutta aaretta en voi ottaa haltuuni, sanoi Fransisko Äkkiä. Ei sinulla olisikaan siihen oikeutta, vastasi Edvard. Se kuuluu niille, jotka valtasivat rosvokuunärin ja se on jäättävä ryöstörahoina. Säilytä kuitenkin tuo paperi, koska se on kirjoitettu sinua varten. Amiraali oli saanut tiedon tuon merkillisen oikeusjutun kaikista yksityiskohdista ja kutsui luokseen vierairulle Edvardin, Fransiskon ja Claraan. Hän selitti, että tyttö oli oleva hänen suojeluksessaan Port Royalissa Ollonsa-ajan. Tähän tarjoukseen Clara suostui ilomielin ja oikeuden istuntopäivän ylihuomenissa he menivät Amiraalin asuntoon. Clara ja Fransisko esitettiin talon isännälle ja kuvernoörin tyttärelle järjestettiin huone, sekä asiaan kuuluva lupakirja. Timblomor, sanoi Amiraali, pelkään pahoin, että minun täytyy lähettää teidät Puerto Ricoon rauhoittamaan kuvernoöria ja kertomaan, että hänen tyttären sa on turvassa. Toivoisin mieluummin, Herr Amiraali, että lähettäisitte jonkun toisen, niin minä pitäisin sillä välin huolta siitä, että tytär viihtyy täällä. Mitä ihmetä? Ajatteko mennä hänen kanssaan naimisiin? Ompa teillä suuret ajatukset itsestänne. Odottakaa, kunnes pääsette kapteeniksi. Toivon, ettei minun tarvitse odottaa enää kauaa, Herr Amiraali. Vastasi Edward painokkaasti. Miten olikaan, sanoi Amiraali. Kerroitteko, että tiesitte paikan, minne aare on kätketty? Veljeni tietää sen, en minä. Meidän täytyy noutaa se tänne. Luulen, että meidän on lähetettävä matkaan teidät, Edward. Ja te, Herra Fransisko, saatta mennä hänen mukaansa. Mielelläni, Herra Amiraali. Vastasi Fransisko hymyillen. Mutta luulen, että odotan, kunnes hänessä tulee kapteeni. Hänen tulee saada vaimoansa ja omaisuutensa samalla kertaa, enkä tahdo luovuttaa papereitani ennen kuin hänen hääpäivänään. Kunniani nimessä, Tempelmore. Huudahti kapteeni Mänli. Toivoisimpa, että teillä jo olisi taskussaan ne kapteenin valtakirjanne, josta ei näyttää riippuvan niin paljon. Nuorenneidon onni, minun osuuteni ryöstä rahoista, ja Herra Amiraalin kahdeksas osa. Todenlakin, Herra Amiraali, tämä asia koskee meitä kaikkia. Olen varma siitä, että hän on ansainnut valtakirjansa. Minäkin olen varma siitä, vastasi Amiraali. Senpä tähden Herra Harleytu oli nyt valtakirjan. Siitä puuttuu vain minun alle kirjoitukseni. Kapteeni Mänli kastoi jo kynän mustepulloon ja ojensisen esimiehelleen. Amiraali kirjoitti nimensä paperiin. Nyt ei puutu enää sitäkään. Onnittelen, Kapteeni Tempelmore. Edvard punastui ilosta ja kumarsi kunnioittavasti. Minä en voi antaa upseerin valtakirjoja, Herra Amiraali, sanoi Fransisko ojentain Amiraalille paperinsa. Sen sijaan saatan antaa tietoja, jotka eivät liene vähän päteisiä, sillä aaren näkyy olevan suuri. Mänli, teidän on lähdettävä matkaan jo aamuhämärissä. Huurahti Amiraali. Tästä tulee kylliksi lasti on korvetillenne. Lukekaahan. Aare oli ajottu minun omaisuudekseni, virkkoin Fransisko surumielisesti hymyilen. Mutta minä en tahdu koskea siihen. Aivan oikein nuori mies, kaunis periaate. Me emme ole kuitenkaan niin arkaluontoisia, sanoi Amiraali. Mutta missä nuori neiti on? Ehkä hänelle, että päivällinen on valmis. Pari viikkoa myöhemmin, palasi Kapteni Mänli Aare mukanaan. Enterprise palasi Puerttriikosta ja toi Kuvernoörin vastauksen Amiraalin kirjeeseen, jossa viimeksi mainittu oli ilmoittanut Kuvernoörin tyttären pelastuneen Edwardin avulla. Kirje oli tänä kiitoksia Amiraalille ja kohtelijaisuuksia Edwardille. Ja mikä tärkeintä, siinä oli myös avioliitto lupa. Kaupan päällisinä tuli monta arkullista kultaa. Noin kuusi viikkoa tämän tärkeän keskustelun jälkeen, pempasi Herra Witterington, joka oli lukenut suurentu kuin kirjeitä Ruokailu huonessaan, niin hurjasti kellonärusta, että vanha Jonathan luuli isäntänsä menettäneen järkensä. Kuidenkaan hän ei lainkaan jouduttanut hidasta juhlallista kulkuaan, vaan ilmestyi tavalliseen tapansa ovelle sanakaan sanovatta. – Miksi miäs ei tule, kun minä soitan? – Huusi Herra Witterington. – Tässä olen, Herra, sanoi Jonathan levollisesti. – Vai niin, vai olette siellä? – Pihiivitte näkyviin, hittoviäköön ikään kuin olisittavan hovimestarin haamu. – Arvatkaapas, kuka tänne tulee? – Sitä en voi tietää. – Mutta minä tiedän, te senkin juhlallinen vanha Edward tulee tänne. – Nukkuuko hän entisessä huoneessaan? – Kysyi hovimestarioksehänkin Juohjean. Hänen tyyneyttään ei mikään pystynyt järkyttävän. – Ei, hänelle on annettava paras makuuhuone. Hän on naimisissa, hän on laivan päällikkö, Captain Pembermore. – Hyvä juttu, Herra. – Ja hän on löytänyt veljensä, kaksos veljensä. – Hyvä juttu, Herra. – Veljensä Franziskon, jonka luultiin hukkuneen. – Mutta se on pitkä ja merkillinen juttu. – Hänen onneto näitinsa on ollut jo kauan vainajana. – In koelo guies, taivaassa on lepo. – Sanoit Sonatan, nostain katseensa kattoon. – Mutta hänen veljensä on noussut ikään kuin kuolleista. – Resur gam, olen nouseva ylös. – Ään nähti hovimestari. – Kymmenen päivän päästä he ovat täällä. – Pidä huolta, että kaikki on järjestyksessä, Sonatan. – Herra Armahta koon, jatkoi vanha Herras mies. – Tuoskin tiedän enää seisonko jaloillani vai täälaillani. – Tyttö on espanelainen, kuulepekoon, Sonatan. – Kuka tyttö, Herra? – Kuka tyttö, kuka tyttö, Kapteeli Tempelmuoden vaimo tietysti. – Ja häntä on syytetty meri rosvoksesta. – Ketä, Herra? – Ketä, ketä? – Fransiskoa, Edvardin veljää tietysti. – Te olette vanha tolvana, Sonatan. – Onko teillä vielä muita käskyjä, Herra? – Ei ole, ei ole. Hyvää on, kas niin, menkää nyt. – Kolme viikkoa myöhemmin, Kapteeni Tempelmuor vaimoinen, sekä Kapteenin veli, Fransisko, asuivat jo Herra Witteringtonin suureksi mielihyväksi hänen talossaan. Hän olikin jo aikaa sitten kyllästönyt yksinäisyyteen ja vanhaan, Sonatanin. Kaksoset olivat Herra Witteringtonin seurana hänen vanhoilla päivillään. He sulkivat hänen silmänsä viimeiseen lepoon ja koivat keskenään hänen siunauksensa ja hänen suuren omaisuutensa. Niin loppuu kertomus meri rosvoista. 18. luvun loppu. Kirjan loppu. Meri rosvo. Kirjoittanut Frederik Marrajat. Suomentannut Karlo Kramsu. Lukia Harri Tapani Ylilammi.