 Så for det, og på morgen, hver år i januar og råden, der nøddes jeg sammen med en lille krigs af nødder i noget, der hedder Grum fra Europæiske Hjælpegrundskel. Det er vi gået i mange år, måske i hvert andet år udgiver vi en bog, som der ikke er nogen, der læser. Men på årets nødder, der gav en af densærende Eberhard Hartsmeier, som var tidligere til at få første årets bog, så han giver mig en lille bog, som hedder et ordne luddermål. Og den bog består i, at til der dag er en lille spredsted, og så udvikler man ludderme teksten. Og jeg har været så beskrivelig glad for den bog, at den ligger i min taske. Og hver eneste morgen, jeg flytter meget med en lille dødder, hvor jeg bor og åbenhånd, hvor jeg arbejder og andre steder. Og hver morgen, der griver jeg fag til min bog, og der er så det her lille spredsted. Og jeg tænkte, at i dag, hvad vil jeg der dælde med jer, hvad der skover her til den 1. maj? Så jeg indødder hende med det, og skrev stedet fra Vatavus, evangeliet. Det lyder, himmelvede ligner en sur vej, som en kvinde tog og kom i tre mål vedemil til det hele og gennem syge. Og så uddækker ludder teksten her. Kristus vil med denne lignelse opmål for os, og det kendt i, at evangeliet er en ny sur vej. Når den ene gang er blandet i mennesbeslægten, det vil sige dejene, er den vigt som til verdens ende, og gennemtrenger alle ændelske frejelses, og kommer til alle, som er værdige på tross af hele hjælpets centralmærk. Således en mulighed af skildeturvejene fra dejene, når de to ene gang er blandet sammen, i den dagens naturen har forandret sig. På samme måde er det også umuligt, at Kristus, når det hele er fra Kristus, i det Kristus er indproperialet i den, som en sur vej, så det er et dejene, en masse, en kage, et råd og så videre. Derfor er det forgavelse, når gavene forfører kirken, og søger at gavene ud af verden. Det er lige så umuligt, som hvis han vil skille Kristus retronen, eller skille sur vejene fra en dej. Det er ingen dejlige måde at hjælpe i dag i går, så jeg kan anpræge ordentlig, at Kristus vil have lyst. Men nu, når vi så nåede til andet dagen her på Matchpoint, jeg synes, det var en meget spændende og integrerende dag i går, og i aftels var det en stor, stor oplevelse med hele det store program i musikhuset. Og vi ved jo, at Nud og Sade er næste efter ordet, da var musikken det fineste. I dag, der vil det være næste ordet, og det kan jeg jo rigtig godt mene, fordi Nud og Sade, som også i dag, giver ham um og stå til eftertange i det samfund, vi lever i nu. I et samfund, som det danskede, der er jo ret naturligt, at de leder efter det ordstal, som kan giver sin pror for at forstå, hvem det ind i er, vi er i dag. Og sådan en begivenhed og sådan et ordstal, det var jo opslaget af Nud og Svæmmer af 50-tisen, sætter han faktisk i følelsen, som jo sat menede, at det bare ville køre til en tærende kirkelig diskussion i den naturlige kirke. Men det gik jo anderledes, som vi ved. Resonationen om flek skældsættende. Vi fik en indlæsdage blandt andet, som jo overtog kirkelig skurs og infrastruktur, og det var jo under vores egne reformationsklogge, Christian i 30. her i anden. Vi fik også en skole, hvor alle skulle opleves til Sæt og konversiet i Fiblen. Og et tredje element her i nævne er jo, at vi i 1646 er kirkeliggørende, som flere i forutsætningen for hård af STTR-register, som vi jo fik i 1969. Men måske er der vigtigst. Det samfund, som vi kender i dag, bygger jo det, hvor elementet er den socialitik, som har tydeligt luteskundt rød. Og så kan man selvfølgelig aldrig høre, både, at i stønden her under Frederik Stjernfeldt indvendte, men det var jo ikke lutespartemisk, det er alt sammen. Og nej, det var jo selvfølgelig ikke direkte ideer, overlever naturligtvis ikke ens enig over 500 år, og hjælpe altså til stadenhed og i så færdig folk, at Lutter var først og fremst teolog. I dag har vi, ofte og vedvarende, en hæft hætte værd om, hvad der egentlig skete med kirkeligundervejs. Nogle siger jo, at folkligkirken i Danmark var usynlig, og andre laver der helt modsat, at den er alt forsynlig i en sekulær verden, som den vil leve af i nu. Men der er i hvert fald en ting, der slår fast, uden at se forbildelse i øvrige verdensøgning, man kigger ind på vores folkligkirkelig, det er, at dagens evangelisk luteske folkligkirke, han dækker samfundet, folkligkirken er i samfundet, mens samfundet har ærgeret vores folkligkirke, men samt men medbrømme, så den fortsætter en leveligkirkelig. Den svensige sociolog, han sætter bæren, han sagde på et tidspunkt om kirken og troens betydning, meget kors og egentlig meget klart, og hesiterer, det er ikke sådan synligt, at velfærdsdagen vil trives i civilisationen, hvor næstekærlighed og velgørended ikke har været præget og præget bedt i generationen. Sitsatshuset. Men altså lige vælte ærgerne måske lidt at tænke over os i dag. For når prægerne nu deres grundsagerne, at vi været i sætter ansvarer lige over for Gud og over for Næsten, og når kan vi spurgere en del af velfærdssamfundets råd og tilbage til den ansvarerlige, men er der en risiko for, at vi lærer at miste det personlige ansvar? At vi går fra et velfærdssamfundbåde af folken til en velfærdsstat styr af civilisationerne. Hvad er det skærligt i den langsomme transformation, der er sket fra Lutters lægge vægt på den personlige pligt i forhold til næstekærligheden? Det er en kollektiv afløftelse af ansvarer. Kan det gå for vits? Er brugene blevet spændt for hårdt? Er der brug for at finde ny balansen? Det er livigtagst store og vanskelig størrelse mål. Men der ligger hende i visen traditionen, vi har haft siden på reformationen, for at vi tørrer stille i størrelse målen og vi tørrer at reprætere over på sammen. Vi har til stadelighed brug for at trække plæt i viden og de fortrøkninger af Lutters tanker, som vi møder på konferenset som matchprojekt her. Det er et sted, og det tror jeg er noget higt særligt, hvor forskere, befolkning, kongenhus, politikere, alle kan for samles og diskutere tingene på tværs. Det er vidensprædning i ordens bedste betydning. Det er diskussionen og samtale i ordens bedste betydning, og det er det, der kan gøre os alle sammen for ordene. En ting er at være vanskeligt. Når året er gået, så er der ingen i dette land, som har øjne eller øre, som kan umgå at have opdagede, at der på et tidspunkt spandes en mand, som hører Martin Lutter. Selv i Danmarks række på et tidspunkt har det meget vildt skilt for, hvor der skuddet af de år frejrende i 500 året for Martin Lutter-Ging. Jeg tror, at det er vildt at få op for, at det var en anden mand, en lille mand, en inspirerende reformat som stadig kan give til stof til FB-tangen. God fornøjelse i dag. Tak for året.