 ספר רביעי פרק חט This LibriVox recording is in the public domain Read by Omri Lerner, Jerusalem ספר רביעי פרק חט בספר עמק הבחה מעט מנדלים אחר ספרים אותה האישה הסורת שנסדפגה לביילה בשאר העשפות הוליכה אותה דרך שווקים ורחובות עד שהביעת האל תחומר שפל ורעורה ואמרה לה באהבה ונחת רוח זו דירתי שבי ביתי שבי לך בזה ואני אלך לי אל מקום פלוני המיועד בשבילך לדבר שם עליך הנה ביתי לפנייך שבי לך סגולתי ונוכי מעט מתוך פנייך ניכר שנתייגעת מתלטול הדרך כמלומה לי כחמר ובציאלת מכבציאל, משם אני אתה בטי ואתה אלך פה לא גועל ולא קרוב ואת נוכריה ובודידה כאר אר בערבה אתה ראי שהדי לסרסורת נביאה היא חכמה מחוקמת רבות נשים נתברחו במתנות טובות מבחרינו מביופי ואני בחוכמה לא אמרתי לך זאת מראשית עכשיו, האמיני לי האמיני ביתי שהקדוש ברוכו יעזור לך בעתיד וזרח קשחר מזלך ותחייעי בניימים וברוב נחת אמן סלע בטולות קבציאל מתבקשות במקומנו ואם פיקחותם ויודעות למה הם מתבקשות סופן שמתאשרות ורוע חבריות תנוחה מהם כך הוסקולתי מה שמעך? לעת זקנה תשכוח זכרוני מה שנכנס באוזן אחת מיד יוצא דרך האוזן השני אז קיריני מה שמעך ביתי בילה כן הוא נזכרתי בילה בילה שמעך בילה הנך יפה בילה נעימה מאוד בוודאי גם טובה צריך לעת אמורה הדיל מסתכלת בבילה עם צהלות וצורם את לה בסנטרה סחור הנעה חייך בילוני שאת רעיבה ראונה אוי והבואי לי איך פנה איך מוריקות למה את שותקת עניני בילי עניני ובאמת לא טעמה בילה מאומה מי שאת ביאתה לחיסלון היום בבוקר ועדתה והייתה רעיבה מאוד אלא מפנה הבושה קבושה צער של רעבון ושתקה שתיקה זוהה עודיה היא הדיל יודעת לבבות וכל יצר מחשבות מבינה ידעתי את נפש הבטולות מנות ישראל בהישניות הן ובפרט אלה של העיירות הקטנות אבל הבושה היא אינה להן אלא הקשנות והקשנות מדה מגונאי מי החפיצה חיים ואוהבת נפשה תרחק ממנה זכרי זאת ביתי ואחרית ימים תראי כי לקח טוב נתתי לך ותברכיני אתה עינני הולכת לקנות בשמילך מעט אוכל עוד היום גדול ואנו סועדים בערב בעלי חוזר כל היום בשוק על פרנסתו ונערי הקטנים יושבים מן הבוקר עד צאת הכוכבים בבית רבם ושתי בנותיי משמשות בחנויות של צניפות ורדידים ותמרוקי הנשים הלוואי שתיהם עזלך כמזלן נעותם בטובות ונעימות ומאורבות עם הבריות ומוצאותכן בעיני חול רואה אין אין בהן אפילו שמינית שבשמינית ממידת העקשנות כל המעלות האלו הן-הן המעלות הטובות של אימן בנעוריה קודם חתונתה ולפי זה, אנו נכנסים לאכול בערבית ואין כוח בך להמתינת שעה זו ככה מהדיל וקפצה ויצעה מן הבית אומנה משעצר דקנית חדיל יקרה היא מפנינים אומרת בילה בליבה מקוטלה ביתה ניכר שאני יהי וחיי צער תחייה ואף הפיכן היא דואגת לי כאם רחמניה מה רב טובה הקרדוש ברוכו היא שלם סחרה ועד שהיא מערערת כך בליבה תולה איניה ומתבוננת לכל מה שלפנה בבית ונותנת ברחות ועודאות לשמועית ברח על חסדה וגדולים שהזמין לנפש יקרה אישה כשירה זו דורשת שלומה וטובתה הנה באה חדיל ומנה מזונות בידה מניחתם לפנה על השולחן ואומרת לה ברחמים ובתכנונים איך לי יפתיס גולתי הרי לפנה יחרוש בצל צנון וקישו יערב לך ויתפסם לך איך לינה ותכי נפשך רוצה אני ורוצה בכל בי שתוכלי ופנה איך יהיו מאירים ומזהירים שמחי בטולה בילדותך ויהי טבעך ליבך במי בטולייך ועלתי דגי אני, בן ארותי לא מנהתי לביא מכל שמחה וטענוגות בני האדם ומה שחשקה נפשי מיליתי הלא מעטים ימי ילדותו של אדם ואם לא בהם יסמך אימטאי? אבל מה לי שאני עומדת ומפתפת את להג הרבה בשעה שנפשך שוקקייקה אור אייבה כשאדם מזכין נעשה פתפתני ואומר דברי העבלים איך לי בילד? מה אני שכחת הרכת בשבילי ולמה תבזבזי משלח למזונותיי אומרת בילד מסרבת ואינה נוגעת במאכל שלפניה בבקשה ממך עלתי שרבנית באותה שעה כדי שתהת טובת מראה ובריאת בשר ומוצאתכן בעיני הבריאות ולא מי שליט אוכלי כמו שאמרת אלא מי שלא הבינו שבשמיים ומי שלך כשתגיל עם כומך באזרת השם למקום זה שבחרתי לך תשלמי לי בתודה מי הגיע כפייך להתיד לבו תוכלי היום שעדי ליבך טיפשה והנה אני הולכת מיד לבקש לך מנוח במקום פלוני צייתי לשלום ולמזל טוב הדל נסתרזב יצא ובאילה התקינה עצמה לסעודה ואחלה לתאוון בלב טוב שמזלה סיכק לה והזמין לפני הבת ישראל קשרה וצנוע זו התורחת בשבילה בחסד וברחמים זה בלבד היה דבל לבא שאמא אינה רואה בשמחתה ומרחוק תזכור את ביטה ותצטער עליה ומתוך יגונה זה בא בי ללידי חזיונות וגאגויים על כל ביטבייה החביבים והיא מהרערת ומנהמת הוי מה שלומכם ערווי אי חתם התפרנסים אי חתם התקיימים מחמדי נפשים היא מהרערת ומדמה לה את עוניים ואת עמלם ואת לחצם האם ההלובה זקנה קפצה עליה בלא עת והיא כפופה ועצובה ושוממה חיה חייצר ועוני אמל ורוגז ושעה אחת של קורת רוח לא הייתה להם ימיה אבא מדוקה ומאוני כל ימיו מחאובים אמל והבודה קשה ומכל יגיע כפיו אין לו אילה פת חריבה בקו בולבוסים ופעמים להריק יגיעו וגם לכם צר זה ייחסר לו והוא וויתו רעבים והילדים אוי והבוי קלו ביגון חייהם ובהנחה ובאירום כל ימי עלו מהם לא אכלו לסובע ולא שתו לרוויה מעולם נתמעת חלבם ודמם נתדלדל בשרם ואורם דווק לעצמם היא מדמה לה את העלובים האלה שבטם וכמעטם ומאמדם ולבאו מליהם הוי, הורי הנאייבים הוי, איך חי ואחיותי הנאימים כבר נסים איך אתם מתקיימים היא מדמה לה גם אותה שעה שנפתרה מביתה כמה קשה הייתה פרידה זו האם עצובה תרוח אביילה ונענחה בעברי המרתיטים אינה יכולה לחבוש את צערה וכל עוניה ומרודיה ומחווהה שנתכנסו ברוב הימים בתוך ליבה עלו באותה שעה ונשתפחו דרך ערובות עינייה כנחל של דמעות העב הנעלב והנדקה הזה מתושש ואומר לה שלום, בספר הפה ובכל ממה אבל בתוכו הוא מליבו והוכו סוער ודמב מרטיחים והוא נפעם ונדהם דומה שאביוני עם אלה גם להם לב להרגיש כמו להשירים שלבי עולם גם הם אוהבים את בניהם כמו הם ואפשר עוד הרבה יותר מהם קשה הייתה פרידתה לכל ביטביה כי קריאת אחד מעברי גופם וובי למתגעגת אתה על ההווהה הנימים מליבה נושא שלום להם מרחוק ענן של עצבות עולה ומחזב בניה בעול במעמקי ליבה ורגשותיו כגלי ים עוד מעט ומעיינות עיני הנבקעים ומבול דמאות יורד בזהב אבל מיירקתי נפשפ פנימה נשקפת להתקווה באור פניה מבסר טוב ישועות ונחמות להתיד לבוא כשתבוא עם ירצי השם על מקומה בשלום והיה שחר מעשה ידה להביאה ואימה תשלח להם להתאים מזומנים מעט מעט או תקבוץ על יד ולאחר ימים, תחזור לביתה עם צרור כסף בידה ומתנות לכולם תקנה להם פרה ושתאיזים והיה חלה וחמאה בויתה ביה ללחמם והנותר ימכרו לאחרים ויחיו יחד בנחת ובניימים לא יוסיפו לדעה ועוד בדברי פיוס ותנחומות אלה הניית העתיקווה כתינוק בעריסה והיא מצמצמת עצמה על ספסה לצל הקוטל ונרדמת ורואה בחלומה מתעמוצעת ועליה קרים וחסתות גדולות קטנות כמגדל גבוהה גם סדינים ומעטפות ומצפחות ומלבושים נעים והיא ניסט למזל טוב נשואה היא ורושה פרוע והחתן מיהו ואיזה הוא שאלה הזו אינה או לאל דעתה אין לה מה שאיניהרות רבים במינחה יחלו פניה מרקדים לפניה ומקלסים ואומרים כל אחד מזל טוב לך בעילה מזל טוב לך קלה נעה השמש בעה ולבי ערב ובאי לנרדמת כסמין לחים דולקים ומתמרים על גבי הכירה וכולם הולך ככל הסירים ברעש וכיתור ותמרות השם ופתאום הם מטריזים ולשונות אש יוצאות ומלהטות סביב קדרה שמתבשלת ומבעברת הדיל מעברת את הזוהמה מעל פני הקדרה בחו של עץ ומספרת בלכישה עם בעלה כפוף ונכנה על יד ימינה ומתרגזת ונותנת עץ בעל פייה בשעת הדיבור אס ועל תצפצף כך בכולך נבי לסרוחה גערה הדיל בבעלה בלכישה ובקצב נדול הנה זה בעדודי בעל נפש היפה הזה הנה זה בעה במדברו הנווה וצורתו המשונה הלבי שתלך למיטה הלבי ריבונו של עולם כלום חולי אתה ואין כוח בכך לדבר בלכש ולא בכל רם להעיר אותם משנתה שומעתם מנדריק שומע אני ושומע אבל מה משמע השמאי נינה מה משמע שאינך שוקדת למסור סחורה זו שם עכשיו בלא שהיא עוד תשובה זו גחן מנדי ולכש בעוזני השדו ולעשו נו היה מתיז בשין וחסרו לו גם שיניים קדומות וועל כוחו ושלא בטובתו הייתה השין יוצאת מפיו בצפצוף משונה ומעשה סטן נפלו דווקא לתוך פיו טבעות שנונות כמעשה זה שהסטן עושה להדיותים שהם בורים גמוריים ומעלה לשונה משעת דיבורם דווקא שיחות חכמים ומקראות מבולעים ומסורסים אף רלפומך בהמה פלו ויצפצף גרגר את לו ויגרגר יגרגר צהרת מצרים תדבק בכה ווגרגר תכה לעולם מקלל את הדיל בלחישה בכל מהמצאי חוח ולחישתה לחישת שרף מעיימת את בעלה בעצבעה ולותש את אלה וניה בשביל מה שואל אתה שואל אני למסור השחורה בהימא עדיין אין אתה יודע אותם מרשת כמצנית זו שנוח לה לנקר שתי עינייה מלהוציא פרוטה אחת יותר תמתין לה ותמתין הוא תחלנה עינייה עד שתזכה לראות אותי והצחורתי אצלה בפעם הזאת שומעת בפעם הזאת אחקים היותר ולא עניח לה למרשת זו לאושכני אסבמה ואל תיכנס לתוך דבריי למה אתה עומד כגולם ומאמיד עליי אינך כאגל שמה שמדריק שמה הוא שטוק שטוק שמה שמע ידעתי פירושה של שטיקה זו לוחש שמדי בעוזני שטוע מתוך בהילות וזהירות יטרה שלא ינקש בשינונו הוא מתבלב וזה השין שמך ותשובתו שרוקה עוד יותר טוף טוף הוקט את הדל בפני בעלה ומניפה עליו קפה קדרה באימה כמה הוא מצפצף בשורק שמה ושרק עתיה ריבו נושל עולם תהש שורק שורק בשורק שומעת השמדריק הנה ריבה זו מתנמנמת שם שמור פתחי פיחה עוד טעמ לי בדבר שאני שוהה תשב לעזור שניים שלושה ימים בביתנו ותוכה לסובה וייתי ופנה אבל זה כשאתה מרבה לפתמו הוא מרבה לך שומן הרי לך שני טעמים שתיים מקות לחמדריק ואתה המשלישי עולה על כולם מקה שלישית לך גדולה וקשה בשביל שמועה חתולה מוכחה ואתה משכתוב בהגיערת של נחמל טריטל הוא נחמל טריטל מבקש זכורה נעה ולכש יבוא בקרוב ימצא הכל מוכן אצלי ואין הדבר חסר אלא ראיית פנים וכתיבת תנאים כדי שלא ישה כאן וישה מיד עם ארוסתוק כביכול למדינת הים לאכן שהוא הולך ומביא מני זכורתו זו בכל שנה ושנה הוא מסתכל ואתה ידעת את נחמל טריטל שהוא משלם תמיד זכר שדחנות ביד מלאה ופתוחה חזרתי היום על כל האכסניות ביקשתיב ולא מצטיב למחר תחפש אותו אתה כחלב ותסובב עיר זכור ועל תשכח עכשיו, שומעת בימה מה השאלה אם אני שומע? פשיטה שומע ושומע בלמה שתקת ולא פירש לי בראשונה? עכשיו אני שומע לא עושותי וחרס אני חס ושלום ואוזני חוששת לחש למנדי להשתור וסוף דיבורון נשמע בצפצוף דאק הוא שריקה גדולה עכשיו שמנדריק המתנה לך מתה משונה וחתופה ותוכל להיות כפרתי וכפרת ישראל צפצפת ועורר אתה מקללת הדילת בעלה וחורקת עליו בשנה ומיד יולכת ובה לביילה שנעור המשנתה מהירה פניה ואומרת לה בכן ובנעימה יקיצתך לשלום אומנם יפה ישנת ביילינו הלתי שלות בחיים רעה אתה התעוררינה, פומינה לך תנומות את לאכול סגולתי ואתה מנדי הפכה פניה לבעלה ואמרה לו בעהבה ומתק ספתיים לכנם מחמדי הוא קרא לילדים הוי בלבית מנדון חביבי עשה את הדג מלוח נתחה הוא כמשפט וחתוך את הפת ואני אלחה לי בין חך וחך לטעות על הקדירה ותוציאי ניחס ושלום בגד וולוקטובה מי שלא ראה את הדיל משעת הסעודה היה כסביר הפנים לביילה בעהבה וברצון לא ראה אישה טובה מכנסת אורכים בעין יפה מימיו הייתה מזרזת את בילה בבקשות ותחנונים שתוכל ותשתה מנחמתה בדברי פיוס ומבטיחת שתבו למקומה הטוב ותחליץ עצמותי השם ותתעדן בניעימות כל ימיה ובילה עשתה רצונה והחלה באמונה ובשמחה ובזכות האמונה בהוותכות טובות להתדלבו שכבה נרדמה בשלום על משכבה תי חף אחר הסעודה סוף פרק חט היא בספר מוחר ספרים ספר חמישי פרק ראשון אורכים יפה ירושלים ספר חמישי פרק ראשון בספר מוחר ספרים תמשלה הוא במעשה ידך כך מספר הכתוב אדם בחיר כל היצורים ושליט בעולמוש לקדוש ברוכו והולך ומונה את אבורים הנכנעים תחת רגליו צינה ועלפים כולם וגם בהמות שדאי ציפורי שמיים ודיגי הים אבל הכתוב אינו גומר עליו את ההלל הגדול ואומר אך מקצת שבחו שערי בכבישת חיות ובהמות מי רשתות ומכמורות אין רבותה כל כך אלו בעלי החיים סוף סוף אך בסרם ואין בהם תבונה ולאדם העוז והמשרה במידה מרובה ביותר שהוא מתחכם וצודק גם בני מינו איכה ואחיותיו בעלי דעת כמותו כוח מהסב של האדם וגבורתו זו מי שמתייל בפרדס היא רחוב כיסלון בחלקה התחתון ורואה שם לפניו בית לבי בחור בית לבי זה אחד הוא מעי להבטים שהם קלון לעם ישראל וחרפתו בגויים יהודים קשרים עוברים עליהם בשתיקה וחוקקים אבל הם שודקים ומדעת הדין סובךת בפני כל ביולם וכל נפשות מימות הרבה שניחזות במצודר רעה של נוכלים הרוכלים בנפש אדם עולה לשמיים בדימה בבחי והנקה מקצרי ארץ וימים רחוקים הם רוקקים בחסידות ומסתירים פניהם ורוק זה של פיהם מצטרף טיפה לטיפה וממנו הערכק המאופש והזוהמה בחיי היהודים בני נחר אינם יכולים לעמוד מפני ריחם מגדפים ומנבלים ואומרים, הוי סירחון בקרבך ישראל כחצות היום עובד לבי חלונותיו עוד סטומים ושם בחדר אחד שחלונו פתוח לתוך גינת היצים יושבות שתי נשים באות בימים ולפניהם קוסות של כהבה אכת בעלת בשר וקרסטנית אבא ושמנה ושפלת קומה וחלקי הגבייה מוצקים מצברה עד יריחה כולה מקשה אחת הלסתות קטמים קטמים כהים ורשת של ורידים דקים והדומים מסתרגת ומנצנצת בתוך האור והן רופפות ויורדות כנודות נפוכים ובי סנטרה המחופל בווסר ומרוב שמנו ניתן נראה דפוס צורתה רחב למטה וצר כלפי הראש למענה ומתחת למצחה המצומצה שתי אינאים עמוצות שקועות בתוך הערבות ונוצצות כאין הזכוכית בניין גופה בכלל הוא כמגדל רחב בתחתיתו והולך ושופע לראשו דומה שמלאך זה הממונה על הריון היה שוקד על מלאכתו בשעת יצירתה בכפל כמשרת זריז ורגיל הוא מוציא לעולם הזכורה קרוכה וצרורה כיצרו גוף משופה כדרך החנבנים הזכורה זו הייתה רצויה וחביבה להבריות בשעתה ועכשיו היא אישתו של לוי בחור את לא אחרי בלוטה והכול קוראים לה שינצה הדודר ואם שינצה בגופה וכולה בריאה גסאי חברתה כנגדה בריאה דקה דקת בסר או גבוהה דקת חותם ודקת ספתיים ירוקות כחריטי דקת גרון ודקת קול לסתותי הצנומות ואינאה כאין התחלת הששו והוא מזיקנה ופעמים אש מתלהטת בהן מביטות ויורקות זיקים וחיצים שנונים בנערותה הייתה יפתואר ואתה היא בלה או חמושה ונראה את כהושענה חבותה זו שינצה דודתנו הוחלת בכל פעמים מן המתמים שלפניה ומזרזת את הדיל ואומרת לה בכן ובכסד הדיל חייתי הנה את מתרשלת ואוחלת כמה כמה לא הסת בן נחת ובזהירות כתינוק במחילת כבודך ובבקשה ממך סגולתי וההובת נפשי קחי פרוסה גדולה מן ההוגה הזאת והחלי מלולוג מכ החילה גסה בבת אחת כמוני ההוגות כמדומלי טובות מאוד עשיתי כפי זו חינצה ונתתי בהן חמאה ויצאים הרבה וגם קרקום, קנה וכנמון לא שכחתי הילך יעת ההוגה מצטמקת הזו הרחיבי פיח ומלאי הוא כדוואי שיניצינו רוחפי ונשמתי משיבה הדיל בחלקת לשונה מקפלת ספתיה ומשר בבתן מתוך ספת של כהבה וחימן יוסע אין יושבת בטילה והרעין יוחלת לי ושוטה בחוונת הלב הוא גותייך מהדני מלך ותאמן כתאמגן עדן בהלט בית חכמת הלבי ריבונו של עולם כך יהי מזלי טוב כל ימי חיי כך יושבות להן האהובות האלה בהסבא מתיבות את ליבן ומשיחות בגבירות במעשים רבים ודברים הרבה מימים ראשונים שטהן פרנסה אחת הייתה להן בנעוריהן נתגדלו במקום אחד ובקובע אחת ושטהן ימלכו לאחר זמן והמדו והיו לנשים נשואות על ידי חופה וקידושים שינצה המזל שיחק לה וקבעה לה אותה הפרנסה בביתה שיר וגם קבולה רבים מבעלי נפש יפה משקימים לפתחה והיא חסודה וצנועה לעת זקנה מדקדקת במינג קל של תת יהודית ובמצבות של נשים נזהרת מאוד בשבתות ומועדים היא הולכת לבית הכנסת שומעת כל תפילה ובוחה רואה נשים מקוננות בשעת קריאת התחנון וסופדת ומורידת מהם היא ראשה מחושה במתפחת עד גבות עניה שלא יתראה בה שיער אחד חלילה מתפחת זואל ראשה געבתה וגיאונזו עשפה את חרפתה ומאידע עליה שהיא נשואה נשים סכנות וגבעיות נמושות באות לפעמים לביתה והיא נותנת להם סמלות בלות נת ידע ומחבדתן ביין ומנהמתיקה והן מטבילות כמה פעמים מתאקמות ומברכות אותה על המחייה ועל הכלכלה ומבטיחות לכל טוב בזה וחיסי כבוד בעולם הבא שינסם מתברכת בכל והנה חסרה דבר אלה בנים והיא הכרה אין לזרה וזה ממער את חייה מי חכם ויבין מידותיו של מלך חי וקיים כך יאומרת תמיד שיושבת בחברת רעותיה הקרובות לביותר מטפחת על פיה וממשמשת בראשה קסויית ראש אני זה אתה באוחשם ואף על פיכן הכל כקדם מסתמה, גרם אחת רע ומרגורלה בנים יש לה וזהו באמת נסגדו לזושק מותה אבל אנייה היא ואומללה מאוד היא למודה בעסק כמו שינסה ואשת חייל היא כמותה ואפשר עוד יותר ממנה אף על פיכן חוכמתה לא עמדה לעמוד ברשות עצמה ומן השמיים נגזר עליה להיות שרסורת ולשמש את שינסה וזה היה קשה לה כמחת בבשר סינאה כבושה בליבה לשינסה בשעה שמסיכה היא מה דבש וחלב תחת לשונה מביתת לה בנחת רוח ועיני המבייקות כאילו כל קרווה הססים הוסמכים בחברתה שהגיע למדרגה הזו וטוב לה בחריס את השם אבל בתוך דיבורה היא מטלת בארס כמו לתומה ואוקצת כילחר יד הקיצת הקרב אוי שינציניון נחמתי ומסוסי שעה של קורת רוח זו שאני אושבת אמח יפה לי מכרול תענוגי העולם הזה אשרי עיני שראה אתה בכך עכשיו דוקסיטת ולשעבר שם שם מי מילל לנו לשעבר שכחת עלל כך בימייך חייך שאני רואה אותך וסבא עונג והיא רצון מלפני אבינו שבשמיים שעזכה עוד לירותך הם הבנים על נתית הצבי שינציניון ועל תצטערי יודעת אני ויודעת כמה גדול שערה של אישה חסוחת בנים אם אין בנים, אכופה למה בכדי זמרוז עם ריה ורק דורק דיה בזר ודם עושה כפידה טובי יכולתו וסוף מה עשה מי יודע הכל ביד השם התברך ואין טענות ומענות קנפי ריבונו של עולם הוא נותן לכל בויותיו קרצנו לאלה אושר ולאלה בנים בנים בלא ממון גם זה איניאן רהו כך אומרת שינצה ואוקצת את הדיל אףי בלשונה חלילה עם מחתו להשם התברך עם הממשה השואי נחמדים מזהב ומפז רב והלוואי שיכלו לי לאורך ימים הרחמך שינציניו נחמתי נעמת לי מאוד אבל רב לי לשבת פה, אקומנה ואל חלי שמת ידעה מי נחפזת כל כך לביתה ומה כל החרדה הזאת לה מתגעגעתי על דודה זה כשעה שלא ראתה אותו את בן זוגה הנעים שווי הדיל אומנם כדבר רי חכנו הלוואי שיהיה מזלם של כל אהובי נפשי וגם מזלך שינצה נעים וטוב כמנדי שלי גבר הוא עובל יקר אחד מני אלף מי ייתן וייתיב להשם מעט מזלי וראיתי חיים עם איש זה והייתי המאושרה בנשים בשביל ריבה זו בטוחה אני שתכירי לי טובה השחור היפה וכי לא חכו שינצינו אמת שקיפחת מהצחרי אבל זכי במיקחך מזלך גרם לך שנחמן טריידל מתעכב בדרך ולא בא לכאן הגיע להוזניי שנשתדך בשנה זו ארבע פעמים והוא עבר בשלום עם שחורתו את הגבול ועשה בהצליח אחרי נשאר מסחקת לו לטרייד לי זה סופו שיעשיר וממונו ירבה כממון של קורך היכן יעריבה הזאת הנה, באו אל, שם בחדריי צבעיתי עליה להתרחץ מזוהמתה ולפשוט שמעתותיה את גדי העצועים הנה, כך מטפלים ומאמלים בהן אמרה שינצה בענחה ומנוד ראש מרחיצים אותן, מנקים אותן מלבישים ומנילים אותן מהחילים ומפתמים אותן ולבסוף כשהן ממלות קריסן נעשות מטרוניות הנה, נשמחות בכל כאן מתעוננות תמיד ופניהן זוהפים כאילו מבקשים לשוח אותן הוי עיתים כמה נשתנו העיתים ומה לעשות המשל אומר למיפרה לא תורך בצרה ודאי לא חכנעגו הבריות בימינו זוכרת את שינציה זוכרת את המעשים ודברי הימים ההם אמרה הדיל בקריצת שפתיים משונה עומדת ממקומה ונותנת עינייה באוגות חמאה שלפניה אתה הנני הולכת לביתי הקחנו לי שתיים שלוש אוגות חמאה בשביל ילדיי יתאמו וידו גם הם שהדוד השינצה בעלת בית יפהי באוגותיה טובות המטעיני נהדיל בשביל ילדיי יתן לך גם דובשנים הדובשני יצא היום מתוקן מתחת ידי ועל היפה גם שקדים, גם תבלין בו ואפוי יתב תאמו ערב ומראה הוא נווה שמתי תמי מעט יעין שרף ותלולת בו חתיכת דובשני מן הדובשני הזה על נהדיל תסרבי לי היין ישן ומשומר וטוב מאוד וכשתגזרי עליי אקח לי גם אני קוס יין ונשתה שתינו לחיים ולשלום אם גזרהי הקבל, יהיק כדברך אמרה הדיל במנות ראש וקמיתה צפתיים ואש נשקה בעניה הנהבות והנימות האלה שתיהן מבוסמות ופניהן מצילות ובשעת פרידתן בפרוזדור שמחות וטובות לב רעתה הדיל את בילה בעליק רתה והנה מקושתה ולבושה כלי תפארת יפה וברה וירוח חן שורה על פניה פנאיך ביליניו מאירים כמו שחר כך יעיר מזלה של אי מחורתך אמרה הדיל בגילה ורינה ובין נאימה משונה אל תאישת יביתי ואל תתשי תורת שינסה אדודה עם טובי ותשמעי אש רייך וטוב לך סוף פרק ראשון בספר החמישי בספר עמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים ספר חמישי פרק בית זו פרק בית רעת בי עמרי לרנאו ספר חמישי פרק בית בספר עמק הבחר מעט מנדלים מוכר ספרים עולם חדש נראה לבילה בראשונה הבית לבי זה מקום מנוחתה כל מה שלפנה השם נראה למשונה אנשי הבית שבטם וכמעטם ומנהגיה משונים ואפי בעצמה נראה את משונה קלריה מעירה על גבי הקוטל לפניה עומדת ואינה מכרת את עצמה בריאה חדשה נגד אינה דומה צורה זו כנגדה אינה השאלה ובליבה יודעת שהיא צורתה זו בעצמאי ולא אחרת ממשמשת בסערה בקבוצותיה המסודרות תילים תילים ומדושנות בשמן מסתכלת בבניה הכחולות בחלקת סברה וזרועותיה החשופות ובכסותה הנקייה הנותנת לגופה לבייתכן וסוחקת מערוב הנעה ליבה אינו מאסס בכל הטובה הזאת שהשפיעו לה ואומרת ודאי בנוהג שבעולמו וחכמין הגם של בני כיסלון לפרכס את הנערות ובתמרוקי אנשים בילה הרי עדיין הירקה בשנים כבד 16 הוא מימה לא יצא מחוץ לתחום קבציאל וההנה לא רע ומקום אחר רק מפי השמוע הידעה שמחוץ לשער עירה קרח יש שם במרחקים וחיסלון שמו ארגדולה וטובה רבתי יהודים כדי יאל ביחד ומושב העיר ודרכי החיים שם משונים מאוד מה שהכיסלונים בעלי מידות טובות ומהסיהם נעימים דבר זה לא היה מותה לצלה בספק הדילה סורסורת תוכיח והפזוהת דודה השינצה תוכיח מסתמה לא לחינם זכתה לתול את השם דודה אישה שנעשת דודת הרבים ובאה שאישה צנועי גם כל בני הבית פה נעימים ונוכים לבריות כולם אהובים, כולם שמחים וטובי לב ברוכה היא שינצה מהרחרת בילה בליבה כמה בנות יש לה על תשלות בהם, היינרה אתה ידעתי הבנות האלה בנותיה הנשואות השמוחות על שולחניים בעליהן והשתה ניחה בילה פתרל הכל כדי אני יודעת אוכפי דרכי החיים בקבציאל ופרוש אחר לי השבע דברים מנהילה אור שישקימה למחר ביום השני לבייתה ואמרה לשינצה הגיד אינליה אדונתי מהחובתי ואה עשנה והדודה הזו השיבה בזכוק נעים ביתי, אל תהי זריזה כל כך, אמתיני עד שתגיע שעתך ואז זאת כפשוטה ודהי איכך מנהג המקום הזה להניח להובדים ולהתנהג עם המרחמים ואיך להתבדת אכן איר ישראל היא כיסלון והנשאה בריות נעות וכולם צדיקים ועל זה בלבד הייתה בלם הצטערת שאימא אינה כאן אצלה ואינה רואה בעינייה בתובת ביטה קצר סבלה עליה בתיפולה בה ועכשיו למה לא תראה בסמכתה ותסבנחת ואן שיושבת לבדת בחדרה בתאילה מכל עבודה ומתגעגת התחיל המסדרת במחשבתה היא גרת לביתה אבל בקושי עלה להדבר הזה כמה יהודים בעלי צורה ובעלי זקן ופיקחים המרחיבים פה ומעריכים לשון על כל דבר בהוויות העולם אפילו הם מתקשים בעריכת מכתבים ותואמים טעם מיטה בשעת הכתיבה הקולמוס הזה בידם מחרקר כמה קרקורים טובל וחוזר וטובל בדיור שי טבילות והם מתכוונים לעשות ייחודים וצרופי טעיבות בזהת הפיים וכמיטת מצח ויגיעם לבטלה אין עומר ואין דברים ובהימה הם עליהם הלחת כמה וחמה בילה נערק תנאה ועד קבציאל ואינך החמה כמותם אף על פיכרן ואפשר מהאיתה מהגובה שאינך החמה כמותם נתחרזו כמה מילות זו לזו במוחה והיה סגנונן כתופס כתבי דוגמה מעשה ידי הקטבנים ותובלים בלשון אשכנזית קבציאלית הם מעורבת ומשונה על השון זו שמשתמשים ביהודים בעיגרותיהם המלמדים בתרגום המקרא לתלמידיהם והנשים בתכנונייהם מפני שחולין הוא לדעתם להשתמש לאותם העניינים בלשונן המפשוטה השגורה בפיהם מכתב בי לכל עיקרו לא היה אלה ימנון פחות ועודאות למלך אל חי וקיים שומר גאירים ועוזר דלים ומגבי השפילים ברוכו והוכשמו שעשה לניסים במקום הזה ונתן אותה לכן ולחסד בעיני אנשים טובים והכניסה לבית טוב וגומר הוא שהיו הדברים סדורים במחשבתה נתקשתה מאוד איך לעומרם בכתב לכתוב בעצמה אריינה יודעת ולעשות מלכתה זו על ידי אחרים מבני הבית לא ניחלה ומה לעשות היא מסימה עיצות בנפשה מהרהרת ומההרת והר שלי או לילדתה הרי הר שלי כאן הר שלי הוא יכתוב לי אבל מה לי שאני מתגעגת עליו ומשתוקקת לירותו ובשעה שאני רואה אותו נקשקשם בתוך ליבי וכי אחי הוא לב חתן לב ומה זה ולמה זה אפשר זה שאני מהרהרת בו אבל היה לי מה עשה עם ליבי מהרהר מעי לב אפשר הייתי צריכה לומר איני רוצה איני רוצה לירותו והיום הרי אני רוצה עוד יותר ריבונו של עולם אינני מתבדה לפניך ריבונו של עולם מה לי האם כל הבטולות חוטות כך לפניך בעיר הוא הלב או שמה אך אני לבדי כך בילם מהרהרת בדעתה ודמעה על אף הפה לבי בחו לא היה בביתו אבל בדרך מרחוק בשביל איסקי פרנסתו ובי לא זכתה עדיין לראות פניו הייתה מדמה אותו פעמים בדמיונה כפי כבוד או שרו ורוב בניו לאיש זקן ראש בהתאב ומאתרתו כבוד ועדר בצורה מער לבי זה היה חבר להסוחרים בנפש אדם מבנות ישראל אין בהם יודע צייד ומבין וערום כמותו ולפיכך היו חבריו נמלחים בו בכל דבר קשה ומסעם ומתנם בזכורה חיה זו ומכירתה בכל המדינות בארץ ובכוץ לארץ נכתפים על פיו כמה פעם קראו לו את לביר אבם להעיר הנהם בהלכה אחת שנתקשו בה שינסדרת היינו שהייתה זהירה מאוד בכבוד בעלר ולא עשתה דבר חוץ מדעתו קבעה לבי למדור בפני עצמה שלא תהיה מצויה אצל שער הבנות ולא תתבדה לאיש עד שיבוא לבי ויורה מה לעשות בה לא היו ימים מועטים וחזר לבי בשלום לביתו וכיוון שראה את בילה וצהבו פניו מסמך ידע את ערכו של החומר היקר הזה שלפניו ונתן דעתו עליו לעשותו חלין העה ריבה זו אמר לשינס הישתו סחורה יפהי טעבה להעיניים עכשיו רקהי והדעי לא נתפתחה כל סורכה אבל לא ירחו הימים ותפרח כששנה וסופה שתגיע למקומה הרעוי לה בכרח גדול שברומי או במטרופולין שבתוגר מה או שם בשושן הבירה תשב להנערה איתנו עד יראה אותה גועלה וייתן לי בשבילה הרבה, מוהר ומתן ועד אותה השעה עלינו לטפל בה בגידולה לעקור מליבה מידות מגונות עיירות קטנות המנבלות בצניעותן המשונה והזרה ולמדה אורכות חיים מומידות דרך ארץ כדי שתמצא חן באינה רואה ולבי שקעד את הקנת בילה עמד ומינה עליה את מלוינקה אחת מפעמליין שלו יפהי פייה עוברית בשר וחכמה מחוקמה ללמדה ראשית דעת ולהורותיה המדרכיה ואומנת זו עשתה מלכתה באמונה אבל בילה טיפשה הייתה ודעתה קצרה ולא הבינה לסכל מילה ולא עוד של השה הייתה ביישנית ואותם את עוזנה משמוע תורת פייה ראה לוי שבילה שרבניתי התחיל לחנך אותה בכבודו ועצמו על פי דרכו פעמים בדברי פיוס וחלקת לשונו ופעמים במקל רצועה ומוראים גדולים ופעם אחת הביא לביא אל בילה אחד רע את אחד מחבריו להראות לו את יופייה ולדעת בכמה יעריך מחירה והעמידה לא לפניו ואמר לה באמת אקספתיים ביתי הרי זה רוצה לקדש אותך והוא חתן נעה בחוק ההלכה מיד פתח החתן את פי והתחיל מדבר עליבה ומצחק בה באהבה וכיוון שראה שבילה קובשת פנה בקרקה ושותקת העביר ידו על חלקת סברה מחליקה ומעוררע שתיסה את עיני האלב ותשמיעו את כולה הוא מעורר ובילה דוחה אותו הוא מפנה בחס ובכרפה ודבר זה היה מוסיף לאוז ואיז פניו יותר והחזיק בה לנשק לה ותקה הוא בילה על הלכי ביד חזקה שתיים ותשמת מזרועותיו ותנוס ופני החתן חפו הלכת זה נתחייבה בילה מקט מרדות ועוד באותו יום בלבי בשבת מוסר מקללה ואומר זה חלקך מאיתי בתנאוות המרדות הלך כפליים בכל חתותייך למען תחכמי באחר איתך בטולה צריכה להיות נעימה וטובה לכל להיות מחבבת את הבריות ומקבלת כל אדם ברצון ובפנים יפות ומצהילות דרך ארץ קודמת לכל דבר תמלהגי בנות קבציאל המגונים ועלתי איש שוביבה וסרבנית כפרה סוררה אני ארפה משובתך ביד חזקה וזרועה נתויה ואם באלה לא טבעסרילי והשלחתי חל המרתף שם תשווי בחושך ברעב ובצמה ונהמת כחלב וידעת תנועתי עכשיו אני ארפה למקום זה מהו ומי האנשים האלה שם עכשיו הבין הדרכן של הדיל הסרסורת ושינסה דודתינו הבריות הנעות האלה מה חסדן ומה צדקתן והנה מסדרת אתה במחשבתי הגירת לביתה קינים והגבעי לא בלשון אשכנזית קבציאלית אלא היהודית פשוטה לשון ליבה הנשבר והרוחה הקשה בי לנעה בלבושה החשופת זרעות הוא גלויית חזהו קצוצת סער בת נדיב מקושטת ומאושרה היא למרה אבל לא הלכן בנות ישראל מחאובים כמחווי ליבה העוני והיגון אייבו פניה והתביאו חות אמם בהגילי תחלת מסביב לערובות הניה ועשו לה לבוגרת קודם זמנה באחד הימים ממי עוניה ומרודיה ישווה דומם בחדרה שוממה ועצובה ופתאום הדוד השינצה באה בפתח ופסיעותיה תפופות בשובה ונחד כפסיעות חתול עורב לתרף בי למזדה הזאת הוא מורידה לארץ ראשה חייך ביילינו געגועים היו לי עלייך אמרה שין זה הדודה בשפת חלקות ודברי הערקו משמן לבי שלי אמר להלך אלייך ואמרתי לא אל חעני כן ביילינו ידוע תדי כנעמת לי מאוד בויינה והסתכלי בהספקלריה ותתנגי בעצמך מזיב פנאיך המהירים ומראיך הנווה אל תשלות פחה אין רעה מה נעה צבר זה מה נעות זרעות אלה כך יהיה מזלין ריבו נושלולם כמה כן וכמה יופי לך ביילינו סגולתי יפ יפית מכל הבנות פה לא יחפרו פניהן ויתפקה לבבן מכינעה כך ביתי כך יפה הייתי גם אני בימי נאורי הכל היו רצים אחרי ואני אני חכמתי ולא מנעתי את ליבי מכל שמחה וחייתי וניהניתי בעולמי אלה אזכירה וניהנת נפשי בי גם היום ולמה לא ישמח האדם בחיי הוולו ודאי עכשיו לזכן אני חשבתי אבל כפי שערינו לפנאיך אמרה הדוד השין לא קנאים מתמטחת לפני ביילם לא קומתה בראש נטוי לאחוריה ובכרס בולטת לפניה והידיים בצידה מזה ומזה כפי שערינו לפנאיך בכל חושי ועברי עוד לשין זה עדנה ועוד עומד את טעמה בה שימי בת ועלתי איש אותה למה שותקת שיבה בילה בהנחה שלא להסתכל בפני הדודה לא ידעתי למה קובשים אותי ומה דורשים ממני דברי אבלים היא אינה יודעת מה דורשים ממנה דורשים טובותך שתרצי בחתן זה שידובר בה זה החתן ליבוא הומה אל דודיה והתנפשו והונו ייתן בעהבה הלך הוא אומר הלך צמידים על ידייך ועגילים באוזנאיך על בשך ריקמה והחסך משי על כפיים מסייך והקורד לפנאיך הפיים ולמענך עבור באיש ובמים והיא לבא אבן אך שיגאון וויבלת חרפה וכלון חי אני שין זה אני בת ישראל קדים לתקנתי אב לי ואם יחיו מאה ועשרים שנה ידאגו הם לי ה, הדברים עתיקים כבר שמעתי כאלה אחת יש עלך אתה ולא עוסיף יש עלך והודיני, אין? לב לב את אומרת יראים השין זה ברוגז כולה ואורכים דקים אדומים מבצבצים קצת אותי השמנות פני להבים וכי בחינם תוכלי לחמי ותשתים ממהי ותעדים על בושאי מי חושש לך רוצה אם אינך רוצה הגם בנצה אדמי כסבורה אישה הדבר תלוי באובר צונה ששני עץ דדים נתפשו ביניהם והכול שריר וקיים ואין הם צריכים אילה להסכמתה תעית אין ההתאלה גולם סר מבילה גוף בלא רצון ובחירה בתל ומבוטל כאפרה דערה הדבר תלוי לפי שעה באוויר שני עץ דדים עומדים אל המיקח עכשיו את יודעת בלצה שומעת מה שין זה מדברת אלייך קבלים מוסר והיא זערי אוי אלי אל רחום וחנון גועה בילה בבחיה וסופק את קפה הצילנין המיד יהודים אנשי דמים כחי טויהר יד לפך הצופה, המטינינה הומיה וסוררת הנה לביא יבוא וילמדך דרך ארץ עוד מעט הרוח יישאר אל ירקטי בור אך אל המרטף תורדי ושם תשווי ברעב ובצמה ואכברים ותולאים יוכלו את בסרח, הנה נהלה איך גערה שין זה בשפתיים דולקות זרוע נטויה ויצעה בזעף בילה, תולש את צערות ראשה מטפחת הליבה ובוחה בחייה גדולה סוף פרק בית בספר החמישי בספר עמק הבחה מעט מנדלים אוכר ספרים ספר חמישי, פרק גמל This Librevox recording isn't the public domain Read by Omri Lerna Jerusalem ספר חמישי פרק גמל בספר עמק הבחה מעט מנדלים אוכר ספרים בין הבנות הסמוכות על שולחנו של לוי בחור נמצאו בעלות לב טוב ונעימות, שהיה ראוי לקוננה להן חבל על אלו המגליות המוטלות באשפה אחרי כל הבא להן באשמת הבריאות לא נשתקו לגמרי בממטת שערי זוהמה ולב אדם ומידות טובות עדיין היו להן ואחת, מן המצוינות שבהן הייתה התוגרית אותה התוגרית, גיטל שמה בת טובים מאיר דלפונה שאנשי הערובם ככולם ענימות מימים נלכדה בשכיתותו של רמה יחד שבא לעירה והחריז עליו מן הערך הפצחיים מבקש את הון ואושר ממהסי הדעה תלך אחריו לביתו בסטמבול הבירה מייד נקלו וואו אליוון שהעיר וכל אחד מבקש ייקח את ביטו ברחמים והוא ברחמב בחר לו שלוש נערות גיטל היפה מכולן בתוך המאושרות האלה סוף דבר אחרי כל התלאות והרפתקאות נתגלגלה גיטל לבי לבי והיא נעשת שם תוגרית שלא לראות בירת התוגר בעיניה עוב אותם הימים שהייתה בילה מתאבלת ושרויה בצר והיה מעשה באחת הבנות המטרוניתה שבהן קראו לה דוקסית מעשה נורא זה נגע אדנפש כל חברותיה בבית לבי בחור ממנו היו תוצאות גדולות למעשה בילה וממנו תצאת תורה לבני ישראל בענייני ניסויים בכל משוותיהן הדוקסית הזו היא המולדתה במדינת פולין במשפחה נכבדה בישראל הישרים מבני העלייה והסוחרים החשובים במקומם ירדו מניחסיהם ואף על פי שהיו מתפרנסים בדוחק לא הייתה העניות מנבלתם ככל בני עוני ובביתם היה שורה שלום ואחבה וכל בני הם דרו באחבה וריאות שלא הרבה מאשירים זוכים לכך הייתה נודעת מכל בני הבית לאדיל הבט הבכירה הכל היו מחבדים אותה ועושים רצונה בשמחה ובלב שלם ולא בחינם זכת אדיל לכל החיבה הגדולה והכבוד הזה צור עולמים שאין צייר כמותו שלקח מסגולות החמדה בבית גנזב לא ון חווצלת עודם פנינים לספתיים תחלת ערקיה לעיניים ושחרות העורב לקבוצות תלתלים גם תום ונועם עוד ועדה ארנתל ופתחם זה בזה ותצא עידל כלילת יופי ויעלת חן זו ויותר שהייתה טובת מראה עוד הייתה טובת לב ומנעה במעשה קוטלה הבית וכל כלב מי כלי האגנות ועד כל כלי קטן הסירות והכארות המצוחצחות גם השתילים הרעננים בעציץ נקוב הוילונות הנקיים על החלונות כולם הוכיחו שיש עין רואה בזה ויד חרוצים תעשה כל זאת עידל הייתה תופרת וכל מלאכה בבית אינה נותנת לעימה להטריח את גופה בעבודה ובשעות הפנויות הייתה תופרת ורוקמת גם לאחרים ונזכרת והנה איש שורח בעל העיר הדור בלבושו ופרקון העה ושמרל אנשי המקום מפנויים מכל עבודה ואין בידה מלד עברי שיחה החקירה עוד רישה ואחרים מוצאים באורח זה עניין חדש להתגדר בו בסברותיהם ובכל יום ויום בתקול יוצאת מבית מדרשם ומכרזת עליו כמה וחמה דברים שמרל זה האדם חשובו שמרל זה ממון קורח לו שמרל זה עסקנים לו עם רוזונים בעלי נחסים באיפך יזו פנוי הוא הבטלנים פושטים אליו ידיהם ואומרים שלום המקבלים פושטים ידיהם ומבקשים נדווה וההשדכנים רצים מבוהלים ותחופים לזבג לא אישה שמרל בחור הוא שנותן אליו לא במשפחר ולא בנדוניה אליו בניו ואידל נוסעת כן וחסת לפניו מכל הבטולות ההשדכנים משנצים אותניהם מפשילים שולי כפותתם על זרועות ידיהם ורצים כאחש תרוונים לבית אביאה של אידל מעטירים עליו דבריהם מלהגים ומחזבים ומשבחים ואומרים אין חתל נעה לביתו כשמרל כרבי שמר למשובך והמפואר בכל המעלות ואפילו אם יחפש בניירות אתו בכל העולם כל אותו העניין מתחילתו והצופו שזה נתגלגל ובא לכאן ונתעכב גם אינו אל המעשה ניסים ומראה בחוש שהוא זיווג משמיים כך יחריזו שם 40 יום קודם יצירת ביתו הולטרנות ומענות וקושיות ופירחות הן חוץ פק לפשמיה ואינן מועילות צריך להסדרז ולהתפוס במציאה זו בשתי ידיו שהם היקדמנו אחר ברחמים אביה בליבור הוא רוצה ובפיו הוא אומר אי, כי מסרב כי ויכול מפני דרך ארץ ואימה שדרך נשים להלהותות מניסוי בנותיהן בתאווה משונה ואידל קלה היא למזלתו והפלפי שאין חפץ להיכתן במוער והכול נתנו לו עלפים ולבבות הפלפי כן התחייבו המכותנים לסלק לביתם נדונייה כמתנת ידם הוא להלבישה בגדי שבת ויום טוב כדרך הנגדים ולפתור אותה בלוחלום לא היו רוצים כדי שלא לתם פתחון לבעלה להבזוטה לאחר ימים ולומר, אני הרימותיך מאשפות מבית הווי חיוויון ביותך עירום ועריה ועל בשך ואני ללך בחסד ובחכמים וכל הטוב אך מידי הולך כימו המכותנים מה שנתחייבו לביתם החביבה ותייחב להתנאים נכנסה אידל לחופה ועד שלא עברו שבעת ימי המשתה בא איכתן ואמר, העסקים מבהילים אותי לחזור מהירה לביתי הוו את אישתי ואלך קשה הייתה לההורים הפרידה מביתם מחמד עינם וכל נחמתם היא שתמצא מנוחה בבית אישה ותסמכם בבסורות טובות מרחוק נתלו את כל כלה וניחו בקופסר ככה בדמה ובנפש מרה היה הבית ככן משולך ונעזב פרחה להיונה וכל הטור לא נשמע בו עוד מהייסו הנאהבים והנעימים האלה היחנו בחיסלון לא שהיה להם לעבור דרך אותה העיר אלא שהיו העסקים גורמים לפי דברי שמרו לינטות מהדרך הישרה ולסור אל כיסלון להשתקי הבא כמה ימים ורועיל וחודש זה של נשואים כולו יום טוב רצה שמר לעשות נחת תרוח להשתוע חדשה וביקש לו אכסניה לא בתוך חמונה של עיר, אלא בפרבר שקט שהעין רואה שם רק עשר והאוזן שומעת כל סיפור לא חס על ממונו חושה חדרים נעים לפי חודור האכסנאי יהודי קרסני ובל זקן צהוב קיבל פני שמרל בשמחה כי מקבל פני מכירו וחביבו מימים רבים כל האכסנאים פניהם מביקים צוחלים לאוכיהם ורואים אותם קירות קרוביהם העבובים אבל זיב בנב של זה הבהיק ביותר אכסנאי היו תיכו ביהדותו נותן ידוע לי בו ומנענה בזכנו הצהוב שהכל ימצא אצלו מוכן לפניו קרצונו ואגב נסתכל ביישה הזו שלפניו וכשנותה לו מתוך שיחה שהיא נסעה לאוכו זה באילו הימים ברחת שניהם במזל טוב משמיעם על דוף שנים ומינם אתיקה כמינג העולם בשחוק של ארמומיות לבית מלולם שם היה נכנס ובה איש יהודי אחד זריזו מזורז ומלבושו וילוכרו קטת היהודים הקיסלונים אור פניו אחור ומנומר בחתתין עליו שורת צלמבת וחוץ פה יותר ותבלול בעינו הימנית סמויהי אבל לא סתומה זו העין הסמויה עינה בטלה ממלכה אלא היא מתנועת ומשתדלת להידמות לחברתה הבריאה בכל דבר קטנה ומסיילה הייתה העין הבריאה משותטת ומבטת בזהף גם הסמויה הזו מרפרפת ונראה את כועסת הייתה הבריאה סוכרת סיכור של אורמה ומצהלת אבל הסמויה עושה עצמה סיכור באורמה ומצהלת כביכול ובשביל כך נראו פני אותו היהודי מטועבים ומשונים למעוד עד שנוח היה לא ונוח לכל העולם ילמלא נגרא אינו הסמויה הזו עד היסוד בה ונמח זכרה נפשה של עד להייתה סולדת ממנו ונירתת בכל פעם שראת הוא לפנה הבית רק מפני גבוד בעלה שמתעסק בו ומשתעשה בחברתו הייתה כופה את עצמה לקבלו בנימוס ודרך ארץ רוב שעות מזמנו היה שמרל מבלה בעסקה ועם יהודי זה חוץ לביתו פעם אחרת בא שמרל דחוף ומבואה לבית מלונו והיהודי הזה החרב רומז להישתו ומושכה אליו להרקטי הבית מלכש לה באוזנה בלשון בקשה ובנשימה אחת אי דילי, נשמתי ורוח הפי איסק יש, איסק טוב ממוני אינו מספיק לי וצריך אני עוד לחמה מאוד מה עשה? יהודי זה רוצה להלבני והדבר תלוי בכ הוא מבקש להלבני על מנת שתחתום גם השתי על השתר אנה, הושי, נסגולתי מחרי וחתמיונתי הדבר נחוץ כאילו רגע אחד ועד שהוא מדבר בטפלה והנה, שתר מונח לפני עידל והיא חותמת היהודי נותן את השתר מסתכל בחתימת ידע בעין פקוחה וזו השמויה כופצת או מסתכלת כביכול, אף היא העין הבריאה הסוקרת ומבקת מרוב הנעה ואף השמויה כך אחר כך הוא מקפל שתר זה במתינות ונותנו לתוך חיקור ויוצא ושמר לחרב אותו היום היה יום רצון ונחת רוח לאל היא יושבת לה בהסבא על תקיסי נאה ומעבירה לפני הבדמיונה אחד לאחד את המעשים שהגיעו למכרוב באלו הימים והתמורה הגדולה בדרכי חייה ונושאת על המעום בהלל ותודה על בעלה היקר מציעה זו שבעלה בהישה חדת על האושר והכבוד ועל גורלה שנפלא בניימים ומתוך רוב שמחה ידע אוכזת בעת ואומרת לך טוב דברי שלום ואהבה להוריה אבל מיד היא חוזרת בה ודוחה כתיבת העיגרת לשעת בייתה אלא מנוחה ואלא נחלה בבית אישה כשתגיע למקומה ותראה בעניה את כל הטוב השמור לשם לא תיאחר לכתוב לההובי נפשה ולחוד יעם על עודותיה הכל בער איתב וגם תשלח מתנות לכולם להביאה ולימה ולכל בני ביתם בתהי השמחה במעונם שלמה קרוב העיסק זה שנעשה היום מזרת השם בוא נגמרו לפי שיקול דעתה הסכב של בעלה ואין לו צורך להתעכב כאן ולצאת מדי כל ספק אמרה שתיהם מספר את היום עם שמרלת שלה על ענייןיהם ושואלת לו גם על העיסק שנעשה היום ולמה לא? הרי גם היא נוגעת בדבר והיא הרי חתמה אידל יושבת בחדרה ומדמה לחיים טובים להבה וליבה שמח נכנס בחשי האכסני סוקר לו בעינר ומשתחווה בפנים שוחקות יחיד איתה בבית אמר לה בשחוק נעים לאחר שתיקה שעה קלה פוש את ידו ומשפשף רשיץ באותו וזו בזו כי מרמז לדבר מה לך? עליו אידל משתוממת לחלום אמר לה ועל ספתיו זכוק ידידות היא את יודעת מה רצוני מה אכסני רוצה רוצה אני מעוט מעוט אמר אידל ודעתה נתיישבה עליה לבוא בעלי והיא תדלך צר לי אמר לה האכסני מציץ בספתיו והיא יוצא לדרך צריך שמעת למה אני מתכוון מתכוון אני למעוט עכשיו מה לעשות אפשר שבחזירתי לא ימצאיך כאן וכבר תבואי למקומך ודאי הרי עומדים שם ומצפים לך צר לי, צר לי מאוד אבל על כל פנים חיתמי על חשבון זה הרי הוא לפנייך אין עידוי כמו פתחני בבעלך שלום לך ושלום לרבי שמרל שלך כלום את יודעת יודעת את רבי שמרל שלך מה הוא אין כערכו בכל העולם לאחר זמן תדעי מה הוא רבי שמרל שלך אידל כמה את החשבון בכותמה נהנת בליבה שהאכסני מחבט ככת בעלה ומספר בשבוחו פתיחת הוא, אחרי שחשבון זה יהיה פרוע בתודה ובתוספת מטנה יפה ומברך את אותו בשלום בלילה חזר שמר לביתו מבוסם ושמר ופניו צהובים מחבק את אשתו ומפתפת ואומר דברי הוולים בגמגום כשיקור הכל שריר לקיים כגן רטוב יעלה כאיסה בתוך המסערת יעלה וייצצמך מה לשוני לך אומרת אידל תוהה ומשתוממת ומשתמת את מזרועות בעלה ראונה חסידה זו אל תיקמי כי קדושה אני לא ניחלה הרי התנך מקודשת היא בני המקדש כלום את יודעת מה פירוש המילות האלה ביווני אמר שמר מעמיד על אשתו פנים נזעמים ושורק בספתה שריקה גדולה רב לחשמר רב לחשחב מפייס את אידלת בעלה מחובשת כעשה על דבריו המגונים מחזקת בזרועו ומוליכתו ומשקיבתו על אמיתה וגוזרת עליו שישכב וישן בלילה הוא נדדה שנת אידל דברי בעלה ומנהגיו הזרים העציבו את רוחה דברים מגונים כאלה לא שם אמי עולם הירוהורים רעים ורוח כנעה מרגיזים אותה והיא מתאפכת על משקבה ובוכה ואומרת בלבבה מי יודע איכן היה היום ואי מי התלס שם מעטה אך כמע מעטה עשים איניאל קולד רחב אך ניעות תחת ידי וממצוות פי לא יסו ולא ילכות פסיעה אחת חוץ מדעתי אישה צריך על הדעת לאן בעלה הולך הבעלים איש אוכלהם וצריך עם שמירה אידל גם רע בדעתה למעכשיו שרה על בעלה לטובת שנייהם ושקתה ונרדמה סוף פרק אימל בספר החמישי בספר עמק הבחה החלק הראשון של פרק דלד בספר חמישי בספר חמישי בספר חמישי בספר חמישי בספר חמישי פרק דלד חלק ראשון בספר עמק הבחה מעט מנדלים אחר ספרים למחר נתאחרה אידל לקום משנתה ושכבה בכיבוק ידיים מהרהרת ומסימה עיצות בנפשה איך לחבושת בעלה שיהיה מורה העלב, ולא מצאה לחיבוש זה טוב מרוגז. הרוגז הוא בכלל אצל אנשים התחבולה הטובה בתחסיסי מלחמה עם בעלי הם, ובפרט בימים הראשונים אחר הניסויים. בל אפילו עם גיבור הוא, אינו יכול לעמוד בפני השתוק שהיא ברוגז אלא ימים אחדים, ואחר כך אנוסו לבקש רחמים בקידה והשתחוויה ולהיות רח ונכנה כגדי כפות עד שעת הרוגזה השני. אדל מתקן את עצמה להתחיל הכיבוש עוד באותו היום, מעמדת פנים ניזמים, מעכם את חותנה, לא תשת עינייה והיא מזויינת בכלי זינה ומוכנה למלחמה. אך ייכנס בעלה אחד רע בברכת השחר כת דרכו מייד תפגע בו, אבל הזמנה זו אך לבטלה. היא ממתנת לבעלה והוא לא בא. דבר זה מחיסה עוד יותר, חמטה בוערת בה ואינה יודעת מה לעשות. לשכב ולהמתין לא יהיה אפשר לעוד ועד מתי תשכב. והנה היא עומדת ומשותטת בחדרה, לא מלו בשעה עדיין קראוי ופנה זועפים. ולהקדים ולבוא אל בעלה אינה רוצה. אין נפשי אליו אמרה במנוד ראש והנה ידע כאילו מבטלתו בליבה, ובתוך כך היא נותה עוזנה לשמוע, מה נעשה שם בחדר השני, ואין כל. אוכדיר חיישה שצייטניתי פתחה מעט את הדלת בחשי, ואין קשב. אתה אינה יכולה עוד לשאות ברוחה ופותחת את הדלת לרווחה בבת אחת, ושמריל אין נינו. היא כועסת מאוד על בעלה, מנעצתו ואומרת, הוי, בקיצור, קץ להבונותיו, הנה הוא הולך לו ומתעלס שם. כלום אני יודעתי מי הוא מתעלס, ולהשתוא אינו חושש. הנה הלך אתמול, והיא מי היה מבלה זמנו בזכוק ומשתי כל היום, ומה הדברים שהתייח אמש כלפי שתוא? אלה הוא עושה והחרשתי? לא, אוכיחה הוא, וערכה לנב כל מעשה וראים. הוא מיד מתחרטת על דבריה שמנבלת את בעלה, מלמלת על הבזכות שאיש עסקים הוא, ענייניו נרובים, אוכלום לשחק ובעל אחד. והנה ירוגזת ומתפייסת, הוא משנה את העמה כמה פעמים בשעה אחת. ולבסוף, נעת נעדת עלית לבש כתיקונה, ובא מבית הווילון המבדילת החדר לשניים, ועד מהרה קפצה ויצאה משם בהולה ומבוהלה. אוי, גבירתי, צעקה נערם, שרתת מבית ההכסניה, כשנכנסה לתוך חדרה של עידל והמחבדת בידה. מה לך? אוי, יאלי, שכך נתקר כמו פנאיך. בגדה היא, איכן הפגדים, הכלים שלי איכן הם, צועקת עידל בכל פחדים וכל עברי גופה מזדה זהים. הפגדים, איכן הם, אמרה הנערה בנגינה, פוצה פי ומשחקת, ודיבורה היוצה מקוטה ומגונגם. ושלום לך, אי, אל נתיד, אגיד לבגדה איך, עוד קודם יציאת האז עם העדר אל השדה כאלות השחר, נתל את הפגדים. את כל הכלים נתל, ואמר לי, אי, אמר בעלך, אורי, אורינה ודברי, תוכקת עד לתענהרה, ומייחלת לדברייה, מה אמר לך, אגיד עינה, מה אמר לי, פוצה הנערה פי ושתי שורות שיניים צחורות נחשפות. המתינינה וזכור, מה מה הוא אמר לי, הוא, נזכרתי, נזכרתי, לאחר שעה אחת כחמר, אהי, יבוא, והיא ככך לשם. ליכן, לשם, אמרה הנערת תוהה ומנענת בכתיפה, לשם, משמע, לשם, מסתמה, את יודעת, ליכן הוא שם. איזו שעה משעות היום אתה, שאלה עידל ברגש, איזו שעה משיבה הנערה והוקמת פנה כבר הרבה חצות היום, עת לאכול בפעם השעינית, ודהי מאה פעמים באתי אלייך, מדפקת על הדלת ומדפקת, ועת נרדמת כבאמי בית המרחץ, נרדמת היום. תרדמה חזקה, אהי, אהי, למה חברו פנה איך, הילך והביא, פת שחרית לך? אי, ניר, רוצה, כלום, הניח לי ולחילך. כל אותו היום הייתה עיד ליושבת שוממה והצובה ומבררת לה ענייניה. מעשה שמרל נקרא לפניה במחשבתה, תחילתו משונה הרבה, וקשה מסופו. פתאום באמין שמרל, מיהו ומאין הו, אין יודע. שמרל סתם גברו, זכר ולא יותר, והנה תוף וחינור, חתונה ומכולות, שמחה וססור. היא, כבאת ישראל, נכנסה לחופה סמוכה על אבותיה, מסתמה יודעים הם למי מסיאים אותה. ואבותיה מאמינים, בני מאמינים היו, סומכים על השדכנים, והשדכנים על הבת כל המחרזת על הזיווק בשמיים. הקדוש ברוך הוא שדכן דרכיה, והם, שלוחיו, שדכני דערה. אך זאת הפעם נפכחו איניה לראות כמה מגונהו להתדבק באיש שלא להכירו מתחילה, מיהו ומהו. וחמר רבי ולדני אדם שמתפתים בענייני ניסויים על ידי אותם הבדעים, המשתמשים במאמר זיווג משמאים לצורך פרנסתם. על כל מומים הופשיים מחסר אצל המאמר זה ומשמש להם תשובה על כל הטענות שיש לתעון כנקדם. עד רבה, הגופה המומים והמאקשים האלה בעצמם לאוטו למופטים, להם בשידוחיהם, ומכאן רעיה שהזיווג הזה הוא משמיים, ואין להרער אחרם. ואילו הפתעים, מאמינים ואינם שואלים, מיניין יודעים הרמאים האלה דעת ליון והם עמדו בסודו, ואם כדבריהם, שהם שלוחי המקור, הרי היו כל זיווגים הנעשים על ידע מאושרים וקיימים לעולם, וחמה, זוגות ומללים ובוגדים זה בזה, וחמה בכי וענקה, אייבה ומריבה, גרושות והאגונות, אנחנו רואים בישראל בכל יום. אוי, הגונחת מיליבה, כל אותו העניין של זיווגים אינו אל ההבל ורמאות. לכוראה דבר זה ברור, ופשוט מאוד, עד שאפילו אישה, הדיוטית, אפשר לה להבינו, והיא בעצמה, מבשרה, תראה עכשיו זאת. אבל, רואי והבואי, ען הייתה חוכמתה, ען שכלם התחילה, וען הייתה חוכמתם של אבי הוויימה. מה כל החשק הגדול הזה והבהילות המשונה הזו, בזיווג הבנים? הרי בונוש לו להם, יהודים, מלבד שהם סחרים ונקבורות, הרי הם גם בני אדם. רואו אך הוא נשמה בהם, לב מרגיש ובחירה חופשית, ובדין שעניין הזיווג צריך להיות אצלם משונה משלה באמות. על ידי בהילות ופזיזות זו, הרי נחשלה, ונפלה ביד איש נבל, ובצרה גדולה היא. הלאה אירומה בלא לבוש, קסותה זו לבדה לאורה, אין פרוטה בחיסה וגם תעודת מסיים בידה, והיא עתה מן ארכי פרחי ארתילאים ותועים בעולם. מה ייעה בסופה כאן? ובסופם של הוראה העהובים שם, כשתבוא להם השמועה הרעה על ביתם העלובה. לאה אוהי, לאה אבוהי, ולאה חרפה ובושת הפנים. אבל, מי יודע רוח בני אדם, כמה שלא גדלו ייסוריה של עדל, הפלפיכן זרח להניצות של תקווה, והיא מנחמת עצמה ואומרת, על נה איכתה בלשוני לחשדי וכינם, שמה אין בו כולבון ובסוף מעשה יוכי החלב, שהנהגתו רצויה, מותב שיהיה מטונה, השתיקה יפה לפישעה, וגם זו לטובה שאין האחסיני בביתו, ואינו יודע חלום. בהד החלוני נשקפת, מבחנת, באוברים ושווים בחוץ, שמה שמרל מהלך שם, אבל חינם היא מצפה, בעלה איננו. כך עבר להיום, בעבל ובחי ובחי נפש, ובלילה נפלאה בלוחוח על משקבה. למחר בבוקר השכם נכנס אצל האותו היהודי בעל העין הסמויה, ואף על פי שנפש עידל קצבו בראשונה, חרדה אתה לקראתו בשמחה, שרעתה לפנה האיש יודעה ומכירה. ברוך בו אחר, אורח יקר, אורח ביתו, מה טוב, ילמלא ידעתי היה, מקום דירת כבודך, הייתי מבקר אתך, זה כבר בביתך. קלום שמעתה, אמר נה, שמה אתה יודע מה, איך ענו? אמרה עידל בדמה, מעמדת עינייה ביהודי זה, ומצפה לשמוע דבר מפיו. שמעתי, שמעתי, הלוואי, שכך ידע הוא, הממזר הגזלן הזה, בין ימינו לסמולו, כשם שעדה אני, איך ענו. טיפה, חוכו, וטוב, לא יהיה לרשה זה, כל ימי חייו, הרבה ממון והרבה דמים, מפסיד להרמה יזה, מייתן וידעתי את מקומו איך ענו, ושלחתי את כל מגפותה יליבו. אירים היהודי את כלו, שואג, ומנענה בידו. אוי, עבדתי, ומללה, ניה, שוקה ושדודה, לא נשאר לי כל, בלתי, קסותי זה לא אורי, ומה אעשה וענה ניבה, סופדת עידל, ומקוננת, ושתי ידיה על פניה. דממה, אין אומר ואין דברים. עידל בוחה, ופנה המחוסים, וזה היהודי עומד, ומתבונן לה, ושותק. אינו האחת משותטת בה, מקף רגלה ועד ראשה, והסמויה אפי עסוקה בעבודה, כי מסייאת לחברתה. מניק הולך מבחי, התחיל היהודי מדבר לה לאדל תכנונים, כמשתתף בצערה, ונותן ידו על כתיפה. בבקשה ממך, מניעי אין איך מדהימה, וחוסינה על נפשך. נתבונן על כל העניין הזה במתינות, ונדבר דברים כהוויתם. באמת, הרי לא איבד את חלום. הדרבה, ילך למטה זה הכלב שבקלבים. שאי ידי, ואמרי, ברוך שפטרני. ופחייאז הוא לחלמה. מה תשתוכחי כך, ומה תהמי? הלא בתוך יהודי מת, לא בייר, ולא במדבר, חס וחלילה. אבל בשעה זו מר לי מאוד. משיבה עד לאותו היהודי, בשופכת לפניו שיחה, כאדם שופכת נפשו, לפני ריאו וגועלו. אין לי אפילו פוטה אחת. לא די שאין לי במה לאחיות נפשי, עוד חייבת אני לאחרים. הוא ברך הלחלו, ואותי השאיר למשכון בזה. בעל אכסני הדוחק, והפתא יש לך שטר חוב עליי. ובכן, אם חייבת את לאחרים, תסגבי עצמך בטצתרי, כל כך עד שתמות יחס ושלום. גם לי וגם לאח לא יהיה. עד רבה, מתעם זה בעצמו, שחבט לאחרים, חייבת את יותר בשמירת נפשך, בשמירת אינאי חייפות וחכותייך, שהיו כולם משועבדים לעבודת הפרנסה ומסחר פעולתך, תשלמי את נושאיך בעתיד. מה עשים כאלה מתרחשים בכל יום? ואני מצידי הרי נמוכן להמתי לך בכל רצוני, ואם כן, אי, צרה תכצרה. ואלא מה, מה שאת הגונה? גם זה היוול. אף לזאת נמצא תחבולה, לא תשווי בתיילה חס ושלום. נבראית הנחומים אלה מניחים דעתה של עידל, והנה מוצאת די מילים בפיה, להודות לו לאותו היהודי על חס דו הגדול עימה בעת צרה. אם העת לוט ישמעיני, אמר לה יהודי ברחמים, לוט ישמעיני, ובאת לחסות בצל קורתי, בואי נבואי, חייך שתעשי נחת רוח לאישתי. אישתי טובה היא ונעימה ומכנסת תורכים, בעהבה וברצון. מתנבא נילך, שתמצאי את מחייתך בחבוד, ותשלמי לי הכל בחשבון ובתודה. ולאחר ימים, תראי שנבואתי, נתקיימה. אתה, הנה, אני הולך לפרוע בשבילך, לבע להחסניה. אין לשאר נפש אדם מישראל ולעמוד על הופיעה, מהרעת עידל בליבה לאחר שיצא היהודי. זה היהודי נכועה ומבחוץ, אבל מה נעה ומבפנים. ליבור, מה טוב ונשמתו, מה תהוראי. אומנם חתתי, נפשי קצה בו בתחילה ומאס מהסטיב בליבי. סוף החלק הראשון של פרק דלד, ספר חמישי. בספר עמק הבחר, מאית מנדלים או חר ספרים. פרק דלד חלק שני, בספר חמישי. ספר חמישי, פרק דלד, חלק שני, בספר עמק הבחר, מאית מנדלים או חר ספרים. ועד שהעידל מהרהרת בית שובה על חת שחתאה בזלזול אדם קשר, בהתמים הזה, מוציאה מתוך ההחסניה, ובספר חמישי, פרק דלד חלק שני, בספר עמק הבחר, מאית מנדלים או חר ספרים. בהתמים הזה, מוציאה מתוך ההחסניה, מוליכה לביתו ומביאה האוהלה, אל שינצה אשתו. זה היהודי בעל נפש תמימה ועין סמויה, הוא בעלה של שינצה, הוא לביא בחורו, בכבודו ועצמו. בכל אותו המעשה, בעידל היו שמרול ולבי, אכים בעיצה אחת, ומשמשים בו עבודת הליצים בבתי תיאטראות. באותו ההחסנה היחד משלהם, רמי ורשה, ערום כמותם, אף ידו הייתה באמצע. כל אחד, עשה את שלו כעניינו, וכל אחד מילה את חלקו כבקי ורגיל, בציידת נפשות. הוא חשם שאותם עלייצים בטיאטראות שמותם אינם קבועים והם משתנים, כך שמרל, שמו משתנה לפי המקום והעובדה. במקום זה, שמו שמרל, ובמקום אחר, ברל, ובפי חבריו והדיל הסוסרית, הוא נקרא פשוט כשמו, נחמן טרדל. וכאן, בבית לויזה, נפתח לפני עדל עולם חדשים, כל מיני פורענויות ויסורה וקשים. הצרות הראשונות היו אך פרפראות, כנגד צרותיה חדשות, כאין הקדמה לגוף המעשה הבא באחרונה. המעשה בעצמו נורא הוא מאוד, אבל, אוי ואבוי, הוא מעשה בכל יום. מעשה בחמה וחמה נפשות ומללות ובנות ישראל עלובות כמותה. מעשה שהכול יודעים אותו עד שאין להרבות לספר בו. מעשה שתחילתו דברי פיטוי ופיוס ונעימות, וסופו כפייה, עבריו הזם, הזהרות ואונשים ומקת מרדות. מעשה שיש בו עינויי נפש וסיגוף הגוף מכל מיני תעמים, יש בו טביעה של רגש כבוד אדם, של רגש מוסר צניעות ובושעה וירעת חת, יש בו צער של רעב, אוני ולחץ שטריחו ונושאים, ודיינים קשים עזי פנים, ופגעים רעים סטן המשחית, והיא אורי דברים אור את תיכת הדמים. יצרי הלב מתגרים למלחמה, מתנגשים יחדיו בראש ורוגז, מהומה ומבוכה, אקה ומועקה, והאדם בשגם ובסר, נחשל ונופל. הרבה ימים נלחמה עד על כבודה, עם פגעים רעים, והייתה מצפה לישועה. אפשר יעלה בידה לרקך בדמעות את ליבות מענהה וישלחו עלן נופשה. אושם היהסו לנס משמיים ותברח מתניהם, אבל ימים הודיעו לה שאין ממש בתקבות האלה. גם אבן נמוכה, בליבות רשאים, אינם נמוכים לעולם, ולברוח, גם בזה הם מועיל. בריחה זו תגדיל השונה ותגרום צרות מרובות לאה ולכל ביטביה. עכשיו, כחמרה בליבה, עכשיו אני על כל פנים לבדי ומללה, וחרפתי אינה מגולה, ממקירי ניקן ומיוד איני, ועדיין ניצות של תקווה יש בי להצלתי. אבל אם אברח, הלום מפניהם לא הסתר ואם צעוני במקומי, יבואו ויוציאו עלי שתרחוב, לגבות ממני בארחאות ומתוכך, יתפרסם כלוני ברבים והשחיר פני אבי ואימי וכל בני משפחתי, וגרום לאחיותה אליות בטולות שומעמות עד יום אותן. נלחמה עדל על נפשת כמה שהיה בכוחה, נלחמה ונפלה. נפלה עדל, אבל לא להמקש עול תחתיה. את גופה נתלו, אבל את נשמתה, מתנת שדאי, לא יכלו לי תול ממנה. עוד נפשה ישרבה ורוחה טובה, הייתה מרגשת בצערן של חברותיה העלובות כמותה, ועמדה להן בעצרה בפני לבי והדוד השינצה. אף על פי שגרמה, בזה לעצמה, ייסורים, רוגז ומסתימה. חברותיה היו מחבבות אותה ונשמעות לה, והיא הייתה להן לראש. מלווין כאן, הערה טובה תלב זריזה ומזורזה ומחוקמה, שפנה הרכבים וראש חותמה מסדקף ועולה, הכתיר על העדל בשם דוקסית, והכל קרו לך. אפילו אותה התוגרית, שהיא הייתה מתחילה המטרונית הבינבנות, לא נתקן אבא, והייתה מחבבתה חיבה יתרה. אלא שהדוד השינצה סנאה את עדל בליבה וקראה לה בשם אגונה, בעבור הרעימה. וכל כך למה? בבני שהתודה הזו הסוררת בוויתה ביד רמה, ביקשה לעקור מלב נערותיה כל רגש אדם, כדי שהן שמע שבין מוכן, עם שאר חושיהן, כולם יהיו משועבדים לה, והיו לה דרכי עדל שלא קרצונה על הפה ועל חמטה. הדודה, ככה ידרכה, להיות קובעת תמיד על פני הדור. אוי, הייתה מתנחת ממהמקי ליבה, היהיהם הימים הטובים הראשונים. לשעבר בלת הבית הייתה בלת הבית, האם אתה הייתה מותרת על כל בנות ביתה ורגזו מפניה. ועכשיו מה? עכשיו רוצות גם הן לחבודיה, גם הן בני אדם כביכול. הייתה אחת מהמערות יפה ביותר, נתקן אבא שינצה בליבה והייתה משתבחת לפניה, שבימה הייתה נעה מאוד, והכל זנו איניהם מזיו פניה, ואפל פכן להגיס הדעתה ופחדה ורגזה מתניבה לתבית שלה. נמצא דבר מה באחת הנערות שלא קרצונה, הייתה שינצה מגדפתה ואומרת, חצופה זו אוכלום, גם היא אדם כביכול? היין הטל החתיכת בשר הסקופה נדרסת ולא יותר. ולפיכך, תחליט סינאה הייתה הדוד השינצה סונטת עדל בשביל יופייה וגם בשביל רמת רוחה, שהיא חושבת לאדם, אותה בעצמה ומלמדת את חברותיה הדעה שאף אין קרויות אדם שלא כתורתה. ותמיד בשעת כעשה הייתה כובלת על עדל שהיא כפויית טובה ושכחה מה שהסתלה בשעה שנשארה הגונה, הרומה, רבע ובא לתחוב, וילמלא לבי שלה, וילמלא היא שינצה מה היה בסופה. ופעשה התחסדיה ומעשה הטובים הייתה מסיימת כדרכה בתענה זו. ריבונו של עולם, עולם חזה עכשיו, מהו? ובני אדם בדור הזה, מה הם? אמונה זו בהכתוש ברוכו, שהוא בוכן לבבות ולב טהור לא יווזה, היא היא שעמדה לאדל במי צרה ונתנה לחוח לסבול יסוריה הקשים. ידעה עדל מה שכתוב, שכמה וחמה אנשים צנועות מישראל, שנשבו בימהן, נאינסו כמותה, והאלה טוב רעה שנשמתן תהוראי, ומכל להן ברחמר, והמציא להן ברוב הימים יש האופידיון. עדל אףי הייתה מצפה לישועה, מצפה ומצפה, ולבסוף סופה של עדל כסוף כל האומללות שכמותה, נגה ומחלה ורקב עצמות. ימים רבים שחובה במכובים על מתתה, בבית החולים, נדחה ונשכחה ואין דורש לה. אתה הלוציץ נובל היא, כלי אין חפץ בו, ומייתן דעתו עליה. שינצה הדודה לא דאי שלא באה בעצמה אפילו פעם אחת לבקרה בכל ימי חוליה, אלא שהזהיר גם את כל הנערות בביתה שלא לבקר אותה, ובקושי הלאה בידיהן לשלוח לה פעמים מעט מרכחת להשיב נפשה, על ידי מלבנקה שהייתה מתגנבת ובא יצלה כמי שמתגנב להעביר את המחס. הופעם אחת, כשהדל הסורסורית הייתה שוהה כשתי שעות בחדרה של שינצה, הוא כבר הספיקה לספר עם ההרבה על השחתת העולם ועל הימים שאינם כתיקונם, והייתה מקיימת גם מנהג טיבול פרוסה של דוב שנים ביניין, הוא גמייה מטיפה מרה זו וזימנה את עצמה לצאת, נמלחה פתאום ועמדה כאילו נזכירה בדבר גדול אחד, ואמרה, אוי, שינצה, בערוך מזכיר נשכחות, עוד רגע ויצאתי, מבלי לומר לך כלום, שומעת את שינצה, אתמול עברתי לי על בית החולים ואמרתי בליבי, אה, הכנס לשם וערה מה השלום היפיפייה של ההחזוה האגונה כשם שעד קוראת לה. אוי, מה אמר לך נשמתי, כמותה יהיה יוסון אינו, כל הקמים עלינו לרעה, היא נשתנת כל כך, עד שקשה להכירה, איכן יופייה, איכן בסרה, כל גופה אינו אל האור והצמות. אינאי נתמלו דימה ודווה ליבי לירותה שוכבת דבויה ורצוצה על מתתה שם, כך הזכה לירות טוב בימי. היא, האמידה עליי פנים נפוכים, אינאים טרוטות ואחורות, ונסתכלה בי בענחה המסתכלת או מסתכלת, עוד מעות רותחות טיפטיף מאיניה. אני מנחם תעקד ערך העולם בדברים טובים, אפלפי שבליבי אני יודעת שהדברים לבטלה היא חרס הנשבר ואין לתקנה. משום דרכי שלום הייתי מחסבת לה ואמרתי, הדודה שואלת בשלומך על ידי. כיוון ששמע זאת מיד נזדעזעה בכל עבריה, אש של גהינום כדחה בה, איני הלפידים ומפי היוצאים דברי עלות וכללות נמרצות, וחושם שלא שמעת אותם, כך לא יהיו מזיקים לך. הלראש סוננו יחולו על כלבים שותיים הלווי ריבונו של עולם. אמן אמרה שינציה דודה, מתרגזת וקופצת ממקומה כאילו היא קישה נחש. רואה את הידל למדיני בבקשה ממך, עולם זה מהו? הרי זה לחג מולך על הטובה שעשינו לה. בעלי עמד לבי עצרה, כשנשרה אגונה, שוממה ועזובה בעירום ובכוסר כל. לא די שהוא, ליבי שלי, לא טבע ממנה את ממוננו. סכום רע ועצום כל כך, הלופרה עוד את חובות תהלה אחרים. אספנו אותה לביתנו את הנידחה והעבודה הזאת, כל שרחיה עלינו, אוכלת יתלחמנו, לובשת בגדנו. כלום את יודעת מה היא חסרה עםנו. אוכלת ושוטה ומתקשתת, מתיבה את ליבה ומתאדנת מתובנו. כלום יש לה פתחון פעל מה להתראה, ואלא מה שירה פעמים מקרה לא תהור, לא עלינו, מחייו בדבר. והיח לא התפקה ליבי בתוכי, כשאני שומעת עכשיו ש, שאחת אחת בסר כמותה, ומחילת כבודך. שינצה נחמתי וחיי ירוכי, בבקשה ממך, אל נתצטי הריקר. חוסינה נפשך. כללות חינם, קלות באשן ומתפזרות למדבריות ולאיים שוממים. בחיי היח שאני מתחרתת וכועסת על עצמי, למה סיפרתי לך כל זאת? כך תכיישין זה כשם שאני מתחרתת. וכי צריך ראת רעיה יותר נאמנה משבועה זו, בבקשה ממך, סגולתי נשמת לי העיקר, אל תצטר עיקר. חוסי הרחיי היח ותנוח דתך. אם לא בגיני, עשינה בגינך, בגין נפשך וגופך. כך אמרה הידל בקימוץ שפתיים ובכל תכנונים זה שבאמירת תכינות והמדע ממקומה. ואגב כך, נותנת איני הבווקבוק גדול מלא משקש של דוב דבניות, העומת בקרן זווית, מסתכלת בו ואומרת, יודעת אנשינצה, מה אני מערר את אותה שהבאליבי? עכשיו היה טוב לך בלא שום חשש כלל, לתאום מעט מן האדום האדום הזה כדי להשיב רוחך. מה צבורה הידל, הרעיני מזומנת לעשות כעצתך, אמרה שינצה אדודה, מנשמת כאבז מפותם מפני שמנוניתה. אבל בתנאי שלא תשרווי לי ותתמיד מעט ממשקי זה, טוב, טוב ומאוד. בהווה וברצה, בשביל בריאות גופך יש שתי עד כמה שאפשר, אמרה הידל, מסתימה לשינצה ומסיית לה להזיז את הבקבוק ממקומו. נפטרה הידל מהדודה מבוסמת, צהילה וסמכה. הדודה פנה הצעבו מרתיחת דמאה ועלתה על עמיתה ונרדמה, שוקחת את עידל ואינה רואה אותה אפילו בחלום. לימים יצא עידל מבית החולים, דבויה ומדולדלה, כחושה וחפופה, פנה המוריקות וראשה מוכרח, וסימלה בלא עליה וואין למקום להניח ראשה, באה להתערב לבי כלבי רעבה עוצמאה ואיפה, אבל הדודה נעלה הדלת בפניה, ונשארה העלובה הזו עזובה וגלמודה ולא ידעה לאנתלך והיכרם תלין הלילה. אותו הלילה, נשיח כושי זה, נראה בכל כבודו והדרו, תחלת שמיים הכיפה על ראשו, משובצה בחוכבי פז, צבי טיפארתו וסמל ממשלתו. נוחו לבריות טוב ורצוי לכל, בבואו נושא להם ריחות ערבים של דשאים ופירחי נועם, משמיעם זמירות יפות, כל הזמיר שלו המשובח בעולם. הכל יושבים וניהנים מזיוות, ופתאום נכנס בור וחשיגאון, הוא לובש כדרות וענן עצבים מחשיך את פניו, קבו המעורות, אין נחת ואין נעימות עוד, הוא זועף מתגעש ומתראש בחמת רוחו, שותק הזמיר וחבוי בין הפעים, ובני אדם נחפזים ורצים מבוהלים כל אחד לביתו, אומרים בליבם. ועדיין מחשיף תלע עצמו באחד היערים, ובשלו השער הזה, ולמחר מצו את עידל בתוך גנו של לוי בחור, תלויה על עץ, אין מי מאנשי המקום נותן דעתו על נפש שפלה זו על הימטרוניתה כביכול, התלויה, וכי זו כדאיתי לדבר בה ולהזכיר את שמה, כן יובדו. עליה דבו חברותי הבלבד, נפשות שפעילות ובזויות כמותה. יום מתתה של עידל היה להן יום אבל ומספד. ימי עוניה ומרודיה של עידל וסופה המר, הוכיחו להן כמה ומללות הן ומזולזלות וגאו בבחיה. ושלא להתעסק הרבה בעידל, נתלו אותה כמות שהיא והתעילוה לתוך אגלה, והוליכו הלבי את הכברות וכבו אותה כבועת כלב מאחורי הגדר שם. עלגן הכבר חדש הזה העמדה התוגרית הוא מלוין כך אבירתה, הוולות ועצובות ומורידות לארץ ראשן. התוגרית סופדת ובוחה וממענת להתנחם על הדוקסית מחמד נפשה. הדמעות האלה מה מועילות? אך מחלות עיניים ומדיבות נפש, אמרה המלוינקה מנענת בידה והיא בעצמה בוכיה. הוי! אמרה התוגרית, מתפחת עליבר, כשהלב מלא על גדותה ורותח, הדמעות הולות ומשתפחות מהליהן. אוי ואבוי לחיינו ואוי ואבוי למתתנו. אין לנו מקום לא בין החיים ולא בין אמיתים, הריינו כאן מאחורי הגדר ושם, ראינה מעבר לגדר. שם, את אומרת, אמרה מלוינקה, עושה עצמה כאינה שומע דברי חברתה. שם, הקבישים ופיגרי זבובים, בקוריהם, אני רואה שם. יפה אמרת, אחותי, אמרה לה, התוגרית, מעמדת עליה עיני ההדומות מדהימה. שם, הקבישים, הקבישים שלנו מוצצים אותנו, אותנו האחוזות במצודה. מוצצים לשד עצמותינו, הוא מנפש ועד בסר מחלים. אך, יפה, אנחנו הולכים להם תורפי תרף אלה ומצודדים נפשות חדשות, ואנחנו, אוי לנו. אנחנו הזבובים הללו בידיהם, ותלויים לנו. אוי, בליבי כאשבוערת, הדברה וירווח לי, מרימה התוגרית כולה, בבחי ומטפחת הליבה. אותם הקבישים, המענים והמוצצים, אלו נכבדי עם הם עובריות נעות, והנכבשות, המעונות והנמצצות, שחי ומאוסן וחרפת אדם. הללו, גם פה בבית הכברות הזה, ראין הראי, שוכבים בחוות בראש ושבחים רבים ומשונים על מצבותיהם. אדל, נפש יקראו נעימה זו, שהחשיכו לה את עולמה, שהתילו בארס וזוהמה ומררו את חייה, היא אדל, כבורת כלב נקברה, תחת הגדר פה, ואין גם זכר לכברה. אבי הוועימה, אלוהים יודע איזה מקום מגוריהם, גם תקוואין להם לבוא ולבכות על כבר ביתם. הוי, אדל, אחותי העלובה, לידי מה, הווי אוכ בני אדם במהסיהם. הוי, עיית אל, מלא רחמים. הסינה, הסיה אחותי, חינם הבכי וחינם הדמאות, משתדלת מלוינקה לנחם את התוגרית, ובכות תבקה אף היא. גם אני בט הייתי להביא רקה ואהובה לאימי, סופדת התוגרית ומורידה נחל חדש של דמאות. אימי הרתה וחיבלתני, בהניקתני, וסבלה עלי צהר גדולבנים, והרבה לילות נדדה שנתה בעבורי, עד שזכתה לראות את פרי ביתנה, גדלה ופורחת כשושנה. והנה, בני אדם, שלא חלו ולא אמלו בה, באו וכתפו ששנה זו מחמד נפשה, ורמסו הברגליים בלא חמלה. אתה, הנה מקום לי לבקות על שברי, ויהיון הנתפי דימותיי אלה נופלים לתוך קבר ההובתי, בתיידה שמבקה ומטבלת עליה, במר נפש, אני, אחותה העלובה והאומללה כמותה. סוף החלק השני של פרק דלד, ספר חמישי, בספר אמק הבחה, מעט מנדלים אוכר ספרים.