 Egrid Csillagok, első rész 15-dik fejezet. Ez a LibriVox felvétel Közkincsi. Felalvassa Mylinger Diana. Egrid Csillagok, írt a Gárdonyi Géza. Hol terem a Magyar Vitéz? 15-dik fejezet. Milyen videámon pompásan csugárzik le a nap az égről? Pedig a balaton körül nem láthat egy ebet, csak szenes háztetőket, szanaszétheverő holtakat, letiportvetéseket. Ó, hallnap az isten arca volna, sugarak helyet könny hullana a földre. A pap előre tudta, hogy ez ő faluja is fálvandulva. Mégis, ahogy fölértek a dombra, és a kertifáklombiain túl előmerett a kormos, tetőtlen torony, elvizesedett a szeme. El volt pusztulva az egész falu. Sehol egy ép tető, sehol egy ép kapu. Az udvarokon búrtart öredékek, hordódongák, liszt hulladék, holt emberek és holt állatok, és sehol egy élő ember. Csak néhány gyávakutya, amely elinalta veszedelenben, s visszatért a veszedelen mután, és egy néhány baronfi, amely el tudott szárnyalni a rablók kezelől. A pap lesz ált a kocsiáról, és levette a süvegét. Vedlete is a süvegedet, fiam, mondott a gergelynek. Halottak faluja ez, nem eleve neki. Lesz ált a kocsiról, a lovakat vezetve halottak beljebb. Egy nagyhajú, őszparaszt égbenéző arcal kereszben hevert az úton, holt kezében még mindig tartotta a vasvillát. A bíró, mondott a pap, szegény András bácsi. Megfogta a halott kariát, és álvonszolta az útról, hogy a lovak elmehessenek mállette. Egy másik fiatalpar az derékban megtörvel ógatta holt fejét a kerítésen le az utcára, mint ha nézni a saját vérét, amely a fejéből a földre csurgott, és megfekededett tottan. A disznója ott legelt mögötte az ágytólal ellepett údvaron. A disznót nem bántja a török. És egy mesztelen csésemő gyerek is otheverte a közelében a kapu mállett, a melecskéén tátongósebb. A pap fogta alov a kantárat, és vezette. Nem nézett már se jobbra, se barra, csak az utat nézte, amelynek a pora sárgálott a napfényben. Végre a paplak hoz értek. Annak sincs teteje. A megszenesedett fekete ollófák nagy abetüket formálval meredeznek a tető araszos hamuján, és az utcai a blakfölött fekete a fal a lángnyomaitól. Akkor gyűltötták fel azt a házat, mikor őt forró vízzel öntözték, hogy adjál lő a templom kincseit. A pad még ott áll az udvark közepén. Körülötte a nagy dió faláda töredékei, könyvek, gabona hulladék, elgázolt szobai virágok, szék lábak, edéncserepek. És a lábat örött aztán mellett egy fekete ruhásöreg asszony, aki hagyat fekszik, a két karját szétnyújtva, és fekete vértócsavan körülötte. Az a papnak az édesanyja. Itthon vagyunk, mondott a pap, gergelyre fordítva könnyekben állzó orcáját. Vége az első rész 15. fejezetének. Egrid csillagok, első rész 16. fejezet. Ez a Librivox felvétel közkincs, felolvassa a Mylinger diána. Egrid csillagok, írt a gárd anyigéza. Hol terma magyar vitéz? 16. fejezet. Temettek két napon át születnél kül. A pap levette a kocsia oldalát, és 3-4 halottat vit egy-egy fordulóval ki a temetőbe. Gergő mindig a kocsi előtt járt. Az oldalán a kard, amit dobótol kapott, kezében a temetői kereszt. A pap hol énekelve, hol imádkozzol vezette a lobakat. Nekis ott volt a kard az oldalán. Odakűn betakarta ahalottak a gyékénnyel, hogy a hollók vagy a varjak neférhessenek hozzájuk, s meg megvisszatért. A 3. nap délelőtjén egy parasztassz, hogy meg egy gyermek jelent meg a faluban. Az oka balatonnáldásában bújdostak. Estemek két férfitért haza. Az okásták aztán meg a sírokat, és velükásott a pap is. Csak mikor a halottakat eltakarították, akkor kezdett a papahoz, hogy hajlékkát, ahogyan lehet rendezzze. A házban három szoba volt, de mind beszakadt az égésben. Az utcai szobát etőzte be először a papdeszkával, hogy ez eső ellen védve legyenek. Aztán egy szekréntig azított össze, és Gergely elhordatta bel az udveronheverő könyveket. Gergelynek a sok szomorú munka után tetszett a könyvfordás. Egyik másik könyvet meg is forgatta, hogy képesek-e. Valami ötképes volt köztük. Az egyikben mindenféle bogár volt, a másik megtele volt virágrajzal. Mindösszeten harvinc párgamenkötési könyv volt a papnak a könyvtára. Az asszony ezzel adta konyhát is összerendeztel és főzött. Cukor borstolt főzött húsnélkül, meg tojása srántott levest. Két telétel egy egész falunak. Ebbéld után a papkissé fölépült a bágyott szomorúsággól. Kivezette Gergelyt a kertbe, ahol egy kiskápolna forma méhes állott. Annak az altaját is felszakították a törökök. De mert nem láttak benne egy ebben csak lótszát, egy kis tűz helyet, meg egy bakasztalt, solmi hosszukás üvegeket, nem is romboltak benne semmit. Az üvegek kémiai kísérletekhez valók voltak. A pap szinte csodálkozz van ézett, hogy nincs benne kártétel. Akkor egy asszony lépedve a kertajtón. A kötényében hozott egy holgyermeket, olyan egyéves formát. Az arcavörös volt a sírástól. A jános kám, mondott a sírásnak eredve. Eltem együk, felalta a pap, s föltette a süvegét. Gergely is fölvette a keresztet, és megindult előttük. Errejtettem őt, beszélt a sírva az asszony. Errejtettem ilyettenben a gabona verembe. Aztán én is elfutottam. Éjjel vissza akartam jönni, de akkor egy másik pogán csapattal találkoztunk. Az egész nádasd fölverték. Isten tudja kiket vittek el, kiket öltek meg. Mikor a vissza jöhettem, az én jános kámat itt találtam. Ó, Isten, Isten, miért vetted el tőlem? Ne kérdezt az Isten, felállta a papa földetásról. Az Isten tudja mit csinál, de pedig nem tudod. De hát miért cületed, ha így kellett meghalnia? Nem tudjuk miért cületünk, és nem tudjuk miért hallunk meg. Szólt a paptovábbásva. Ne szój többet az Istenről. Az asszony leoldotta a kötényét, és azzal együttette a gyermeket a földbe. Még ne! Szóld fuldokolva a papnak. Füvet és virágot szaggatott. Asszorta a gyermekére. Közben sírti ajgatott. Ó, hogy a földnek kell téged adnom. Nem ölelsz meg többet kicsik is kezeddel. Nem mondott többet ezt a szót. Anyákám. Ó, hogy azok a pirosrózsák elhervattok gyöngek is arcodon. Ó, hogy ezt a szép szözke hajdat meg nem simogathatom többé. És a paphoz fordulva siránkozott tovább. Milyen szép szeme volt? Ugyan milyen szép barna szeme volt? Hogyan tudott vele nézni, milyen kedvesen? Ó, drága lelkem, nem nézel rám többé sohasem. A pap egy közben behányta a földet a sírba, és meghalmozta, körülvergette az elsóval. Aztán erős ágat tört a temető szélén egy bodzafáról, kereszt alakú ágat. Letűzte fejtől a halmocskára. Ó, hogy ez isten elvettéget tőlem. Sírta az asszony, és átölelt el a halmocskát. Az isten elvette, az isten vissza fogja adni. Vigasztalta a pap. Az elsót is kapát a vállára vetette. Bólogatva beszéltovább. Némelyek előre mennek, és várják azokat, akiknek dolguk van még a földön. Néha a gyermek megy előre, néha a szülő. De a teremtő ugyosztott a be, hogy aki csillagok fölékerül legyen, aki várja őtottan. Hazaindultak. Az asszony csöndesen sirdogálva követte a papot, és hogy a pap elhalgatott újrazokogat. Milyen szép szeme volt, ugyatisztelendő uran milyen szép barna szeme volt. Vége az első rész 16. fejezetének. Egrid csillagok, első rész 17. fejezet. Ez a Libri Vox fálvétel közkincs. Felolvassa a Mallinger diána. Egrid csillagok, írt a Gárdonyi Géza. Hol terem a Magyar Vítéz? 17. fejezet. Másnap lóra ültek, és megindultak ledélnek Szigetvárába. Felhőtlen meleg nap volt az. A feldült falvakban mindenütt temettek, és házakat zsúboltak. Némelyik faloban csak egy-két ember lézenget, mint az övékben. Az olyan falvak népét elhajtották a törökök. Mikor elérték a Szigetvári náldást a pap fölnézet. Az úr itthon van. Itthon? kérdeztett csodálkozolgyerek. Honnan tudja? Nem látod az áslót? Ott a tornyon? Ott. Vörös és kék. Az úr színei. Azt jelenték, hogy az úr itthon van. A nálderdőbe értek, és egymás mellett lovagoltak tovább. A pap ismét megszólalt. Te fiú, nem gondolod, ahogy Dobó meghalt? A harcban? Ott. Gergely nem gondolta. Dobó ő szerint el egy őszhetetlen volt. Ha egy maga vág is neki a török hadnak, Gergely nem csodálkozik rajta. Ha meghalt volna, szólt a pap. Én szívesen fogadlak, fiamnak. Ráugratott az első fahidra, amely a vizenát magas cölöpökre épült, és a külső várba vitt. Átmentek az újvároson, aztán megint egy rövid fahidat értek. A fahid az óvárosban nyúlott. Csak imítam ott lézengedben ne egy ember. A kettős tornyú templom előtt három gyümölcsös kopa őldögért, és mind a három cseresznyét árult. A templomajta játvasalták. Ott megint egy híd következett, de már az hosszú és széles híd volt, és a víz alatt a mélyi. Most érünk a várba, mondott a pap. De ideje is, és gondosan körül törölte az arcát a zsepkendő évál. A várkapu tártanált. A tágasudvaron egy porf hálhőben veszettű robogó páncélos ember pillantottak meg, aztán egymásodikat, amint szembe nyargalt. A két páncél egyforma alkotású, a két ló szügyén is egyforma vért. Csak a két sísak különbözött. Az egyik sima volt és gönböljű, a másik tetején ez üsdös medvefejcsillogott. Az az úr, mondott a pap, az a medvefejes. A két lovas kardarrohan tegymásnak, és hogy összeroppantak, a két lov egymásnak elgaskodott. A két páncélos meg úgy rácsattogott egymásra, hogy a kardok szikrát hánytak. Buzagányt, kieltotta a medvefejes, amint a lovak eltágultak egymástól. Az arcsát nem leted látni sem az egyiknek, sem a másiknak, mert olyan sísak volt rajtuk, amely az arcot is eltakarta. Az ajtóból a kiáltásra egy kékveres rúhás aprót hudott elő, és két egyforma részfejű buzagányt, és két vaspajzsot nyújtott fel a hadakozóknak. Azok újra egyet kanyarottak a lovukkal, és az utvar közepén rontottak egymásnak. S a sima sísakos sújtott először. A medvefejes a fejefölé kapta a pajzsot. Akkor át zördült az, mint a repet harang. Ugyanebben a pillanatban úgyhújtott a fejbe a medvefejes az ellen felét, hogy a sísakja behorpat. Erre a sima sísakos risszerántott a lovát, és eldobta a fegyvereit. A medvefejes lámált a sísakját. Nem letett. Telt arcú Barnaférfi volt. Hosszú tömött fekete bajúsza mind a két arcsához hozzá volt lapulva a sísak nyomásától, s a bajúsz egyik szárnya felért a szemöldökéig, a másik lelogott anyakáig. Bállint úr, mondotta a papaféjunak tisztelettel, ha ide néz, vedle a süvegedet. Azonban török Bállint nem nézett feléjük. Az ellen felét nézte, akinek a fejéről a szolgák levonszolták a sísakot. A lovás, ami nagy nehezen leráncigeltek a fejéről a sísakot, először is három fogát pögtek ki az udvar kabicsos porongyára, aztán törökül káromkodott. A kapu alol valami nyolc török rabbújt elő. Segítettek neki a pánciabbol való kibontakozásban. Hát ez is csak egy olyan török rabbújt, mint a többi. Na, megyiketeknek van még kedva a mérkőzésre. Kurientott a lovát ugratt a török Bállint. Aki legyőz szabadság a jutalma. Én, szolt egy ízmos ritka szakálu török. Matalán szerencsésebb leszek. Magára öltötte a nehéz vasruhát. A társai összes sziazták rajta hátul a vasakat. Sisakot nyomtak a fejére, a másik lábvért a talábára. Mert talában agy volt a töröknek. Aztán emelő rudakkal segítették föl a lóra. A kezébe pallost attak. – Bolon vagy te, Ahmedt, kiálltotta végent török Bállint. – A pallos nem páncél hozz való szerszám. – Már én csak így szoktam, felelt a rabb. – Ha így nem, Mersz, uram másképp meg se próbálom. Törökül beszéltek. Bállint úr visszacatolta a sisekot a fejére. Ő csak a könnyűkardal malmazott nyargaltában az udvarkörül. – Rájta! – Kihetotta aztán, a középnek rohanva. A török előre höljolt a nyerekben. A pallost két kézre fogva rohan Bállint úrnak, mikor összeértek, föl emelkedett, és iszonyus újtásra huzakodott. Azonban Bállint úr is értette ezt a mesterséget. A pajzsával fogta fel a török iszonyú vágását, és abban a pillanatban megkapt a török kardját, lelántott a lováról. A török fél oldal dzuhant a porondra, s porfelhőgó molygot körülött-e. – Elég volt, szólt török Bállint, a sissakrostét felcsapva, holnap haithon leszek megint mérkőzhetnek velem. – Nem igazság, kihetotta a török, amint kimarjult kézel föltel pászkodott. – Mert ne volna igazság, kérdezt a Bállint úr. – Nem illő lovaktól, hogy kézzel ráncsele az ellen felét. – Hiszen te nem vagy lovag, ebatta pogánya. – Majd bizony tőletek tanlók én lovakságot. – Ordinári rablók. – A török duzzokva hallgatott. – Csak nem nézitek tan lovagi mérkőzésnek, hogy én veletek kiállok. – Folytatta ki a Bállva török Bállint. – Nézzem meg az ember a sok rondjosát. – Uram! – kiáltott egy sovány szűrke szakállú rab. – Ma megint mérkőznék veled. – Az útvaron állók nevetésre fakadtak. – Persze, most azt hiszed elfáradtam. – No, de legyen meg az örömöd. – Csújra fejében nyomta a sisakot, amelyet az imét már az ölébe erreztett. – Hányad szorvelrekszel velem papagály? – Tizenhet egyszer. – Felalta síralmas a napapagályorú török rab. – Török Bállint fogta a sisakját, és áldopta. – No, azt mondja, ennyit a javadra az erőmből. – Lássuk! – Szenbetűnő volt, köztük az erőkülömség. Bállintúr jól megtarmát, javakorú ember, csupaizom és mozgékonság. A török körül belül 50 éves, izomtalan, görbehátú ember. – Kopjával csaptak össze. Bállintúr mindjált az első szetcsapásnál úgy kivetette a nyerekből, hogy a török bukvencetetett a levegőben, és puffle a porba. A szolgák apródok és rabok egyaránt kacaktak. Bállintúr lehaigált a magáról a pajzsot és vaskeszgyűt, s leugrott a lováról, hogy az apródok a többi vastól is megszabadítsák. Papagály ezelat feltápászkodott. – Uram! – sírta, török Bállint felé fordítva véres orcaját. – Bocsás engem haza! Özvegyem árvám két éve várott hon. – Mert nem aradt el othon magad is pogány! – felelt a bossusan, török Bállint. Mindig megbőszült, ha a rabok kegyelen mért könnyarögtek. – Uram! – kiáltotta a raba kezét tördelve. – Essék megrajtam a szíved, szép kis feketeztemű fiam van, nem láttam két eztendeje. – És térdentsúszott Bállintúr elé. – Leborolta lábán áll a porba. Bállintúr kendővel törülgette az orcaját. – Bárminden gaztörök itt van a láncon, a császárotokkal együtt rablódjirkos zsiványok. – És odáblépett. A török portmarkolt fel a földről és a port Bállintúr felé szorval göltötte. – Hát verj el meg allak, te rohatszívű gyaur, bilincsben őszű meg, őzvegyed árváld legyen mielőtt meghálnál. Tanítsom meg allak háromszor úgy sírni, mint ahogy én sírok, mielőtt a pokorral öknék a lelkedet. – És hogy így átkozódott a könny ömlött a szeméből és vérré válva csurgot lesz úzódott orcáján. A szolgák elhurcolták a dütöltaetékzó pogányt és a kúthoz vitték, ahol irgalmatanul meg mosták. Török Bállint hozzá volt már szokva az ilyen jelenetekhez. – Bosszantotta. De sem a szép szó, sem az átkozódás nem aldott az ővárában láncot. Elvégre is minden rab minden időben és minden helyen szabadságért sír, csak hogy az egyik hangosabban, mint a másik. Gyermekkor a óta élt ilyen rab könny örgések török Bállint, és hát abban az időben a rabokat a belső gazda segértékei közé számították. Kit pénzen váltottak ki, kit cserébe magyar fogóért. Hát hogyan is lehessen az gondolni, hogy egy ellenségesabbot csak úgy istelnevében elereztzenek. Tartotta a hátát, karját, hogy az apródok lekeféljék. Aztán a bajszelt bosszus pirossága a sodorgat valépegedett a paphoz. – Kedves papom, azisten hozott! Mondotta a kezét nyújtva. Hallottam, mi csod a forrázáson estél keresztül. Se baj, Páterkám, legalább új bőrödnyül, mint a hernyónak. – Nagyságos urem! – felelt a pap, a kezében tartva a süvegét. Az én bőröm az a legkisebb baj. Nagyobb baj az, hogy elvitték, leöldösték az eklézsáimat. Szegény anyámat is megölték. – Hogy a kutya egyemeg? Duhokta törökbálint visszafordulva. Az egyik átkoz, hogy nem ereztem el, a másik meg oktalt, hogy mi a lovaggiaság. – A pap hallgatott. – Ki elok vele pallossal? – folytatta a paphozfordulva. – Nekem rond, mit valami hóhér. – Ez neki lovagi játék. – Ha nem, mikor én lerántom, akkor meg még nekiál feljebb. – Bossusan húzott egyet a nagd ráges síján, sverös volt, mint ez a medve, amely címerként ágaskodott a kapulyán. – Aztán a fiúra nézett. – Hát ez az? kérlete csodálkozza. – Száj le, Hamar! – szót gergűre a pap. – Vedle a süvegelet. – A kis mezít lábas, rafekütt a nyergen, és lesúszott a lóról. – Megállott Török Bálint előtt. – Ezt a lovat szereztette? kérdezte Török Bálint. – Ezt! felállte büszkén a gyerek. Török Bálint kézen fogta, és olyan sebesen vit a feleségéhez, hogy Gábor pap alig bírta őket követni. Az asszony, patyolat arcú szép szőke teremtés, a belsővár kertjében ült egy malomkő astalmállett. A kétkötözött ocsik légbe csuprokba. Egy fehérkező revelendás pap is dolgozott velük, a várnak a plejbánosa. Közelükben meg egy ötéves és egy hároméves fiúska játszadozott. – Katalálkem, nézzet csak. – Kialtott Török Bálint nevetve. – A dobo apródja. Gergő kezett csókolt. A kégszemű kis vábasz, hogy masöggó csodálkozással nézett rá. Aztán lehajolt, és megcsókolta az orcáját. Ez kérdezt a plejbános isjálbámolva, hiszen ez még szopik. Szopikám Török vért felalt a várúra. – Éhes vagyok iskatonám, kérdezt az asszony. – Éhes vagyok, felalt a gergő, de lőbb doboúrhoz szeretnék menni. – Csűfiam, az nem lehet. Szót Bálint elkomajodva. Az úrat sebesült enfeksik, és Gábor paphoz fordult. – Még nem tudod? Ne kirontott ötvened magával kétszázt Töröknek. Egy Török úgy belevágt a dárdejét a zombiába, hogy a nyerek fájában állat meg a vasa. – A dárda vasa? – Az, bele is Törött. – Én húztam ki, dicekedett a plejbános. – Te hát, szót Török Bálint, hanem úgy húztad, mint a répát szokás. Úgy húztam úgy húztam, – És nem eset le? kérdezt a Gábor pap. – Fenétesett, folytat a Bálint úr. Levágt a Törököt és hazaügetett nyerekhez cegezetten. Gergő sápatan hallgotta ezt. Bánta, hogy ő nem volt dobo mellett. Ő levágt a volna azt a Törököt. – Erregy, mondott a plejbános. Játszál az úrfiakkal. A két kisveket elhagy gyerek már akkor ott bámult a Gergőt – Na, mit féltek? mondotta az anyuk. – Magyar gyerekez. Szeretben neteket. Aztán Gergelyhez szólott. Ez a nagyobbika Jancsi a kisebbik megferi. – Győjjenek, – szólt Gergő. Megmutatom a kardomat. A három fű hamarosan összebarátkozott. – Hát-te, papom? Szólt Török Bálint a padraülve. Mi ez istennyi lát csinálsz most – Hát, – felte Gábor Pabbúsan. Azért csak megélek ottan, ha egyébképpen nem, ahogy a remeték szoktak. Török Bálint gondolkoz a pödörgetta a bajuszát. – Érteztetörökül? – Értek. Németül is. Két évedi elkoskottam Németföldön. – Hát mondok valamit, papom. Szeddössze a sátorfádat és gyerej deszigetre. Azaz ne szigetre, ha nem somogy várra, hánynak múlva oda költözünk. – Hát, ott légy. A feleségemnek van pápista papja, mert ne legyen nekem új hítő papom. Aztán hát egy-két év múlva megnőnek a gyerekek, rád bízom, hogy tanítsad őket. – Nagyságosurám! Szólt a plébán asabbe főtteket hirtelen otthagyva. – Hát én? – Hát te is tanítod. Te tanítod őket Latinul, ez meg tanítja őket Törökül. – Újra, mint a Latin. – A fiaíranézett, aki gergelyel az almafakörül kergetőztek, pirosak voltak mind a hárban és nevettek. – Elveszem ezt a gyereket dobótol, Szóltörök bálint. Meg lehet, hogy ezt beválik harmadik nevelőnek. – Vége, az első résznek. – Egritsillagok! – Második rész elsőfejezet. – Ez a LibriVox felvétel közkincs. – Felolvassa – Mallinger Diana. – Egritsillagok! – Ért a Gárdonyi Géza. – Oda Buda! – Elsőfejezet. – János Király meghalt, a fia csecsemő, a nemzetnek nincsen vezére. – Az ország hasonlít most az okozat címerekez, amelyekben egymásra mérgesen ágaskodó griffek nyúlnak a köztüklebegő koronáért. A nemzet gondolkodása megvan zavarodva. Úgyhogy a Pogány török uralmátol féljele jobban, vagy pedig a keresztén nemet uralmátol. A nemet ferdinán rákült a budáraző véntotja generálisát Roggendorfot. A török császár maga indultál, hogy feltűzza a félholdas zászót a magyar királyi palotára. Valapedig akkor az idő az 1541-i kezdendőben. A meccsek ország útján egy augusztussi holtfényes éjjelen két lovasüget felahegynek. Az egyik egy beretvált arcú fekete köpönyeges saványember bizonyosan pap. A másik egy alig 16 éves hosszúhajú úrfiú. Magöttük egy lovas szolga kockazutan. A szolga nyerek helyett két tömött zsákonül. A hátán is egy nagy bőrturba, vagy amint ma mondjuk, tarisznya. A turbából három nélféle valami el ki. Az egyik, hogy megvillanik olykor, látható képpen puska. Egy vénvastag vadkörtefas sötétlik az út mellett. Ott ugratnak be az útról a lovokkal. — Hát ez az? — kérdeztel papa fát végignézve. — Ez, felelt a fiatalember. Gyermekkoromban bagoj fészkedbenne, azóta az adunak is meg kellett tágulnia. Ha több nem, egy ember elférbenne. A lóhátáról mindjárt felcsinpezkedett a vadkörtefára, és egy ugráselott termett a vastag vén törzsökön. Belek úrkált a kardjával a pudvásfaderékba. Nem röpült ki belőle semmi. Belelreszkedett. Ketten is beleférünk, kiáltott a vígan. Újra kimászott, és leugrott a gyepre. — Hát, akkor dolgozzunk, szolta pap, és ledopt a magáról a köpönyeget. Gábor pap volt, a diák megbornam issz a gergely. Azóta, hogy nem láttuk őket, nyolc esztendőtelt el. A pap nem sokat változott, mindössze a szemöldökenőt ki. Szakállát, bajúszát, bizonyosan a forró viznyomai miatt beret válta, és hát kis sé megsaványodott. Annál inkább változott a fiú, a nyolc év csak nem férfi vál érlelt-e, de csak termetben. Az arca az a határozatlan se szép se csúny a valami, amilyen a tizenöt esztendős fiúkészokot lenni. Csak az arca színem aradt meg, a válígérő hullámos haj az akkor idők férfi divatya volt. A szolga két ásot vett elő a tarisznyából, az egyik ásot a pap vette a kezébe, a másikat a fiatalember. Az ország útra mentek, és az út közepén a fajrányában gödörásásba fogtak. A szolga letette a gödörmellé a két zsákot, s visszatér talavakhoz. Levette rólak a kantárt. Békót vetette lábukra. Hadd legejenek a jó harmatos erdei fűben. A tuzán ő is munkába fogott. Az öblös bőr tarisznyából kirakott mindent, kenyeret, kulacsot, fegyvereket. A tarisznyába azt a köves földet kotortabele, amit a két ások ifortított. Szél szórta az árokba. Visszatértében meg erős nagyköveget hordott a gödörmellé. Nem tett belé egy óra, de rékig át mind a két ember a gödörben. Elég. Szold a korapap. János, most már a zsákot ide. A szolga odacipelte a két zsákot. A puskát neted a harmadba. Szolt rápap. Aztán tavább parancsolgatott. Fogd ezt az ásot. Ás árkot a gödört aladig a vadkörte fájig. Az árok itt az után egyrőf mély legyen. A gyepen felemélyi is elég. A gyepet úgy szed fel, hogy visszarakhassuk. Semmi nek se szabad a munkánkból meglátszani-e. Míg a szolga az árkotásta a két úr jember beleresszette a két zsákot a gödörben. A zsákokban puskapor volt. A zsákokat megtiporták és nagy köveket hortakráljuk. A kövek közét betömkötték apró kővál, föld el. A szolga ezzel att megállsa a zsákot a fájig, és megfalazt a kővál. A gyújtózsi nek abban az árokban húzodott tovább. Lapos kövekkel föttékben mind végig, hogy ha eső esik is, átne vizes egyen. – No, mondja végén a szolga, most már tudom mi készülitten. – Hát mit csoda, János? Valakit az égbere pül. – És mit gondoz ki csoda? – Kicsoda, hát biztos könnyük italálni, honapjön erre a török csásszár. – Ma, felelte a pap, a pirkadó égekre tekintve. Mikor a kelő nap megvilágította az országutat, mert semmi nyoma sem a göldörnek, sem az ároknak. – A pap megtörült el homlokát. – Most már János fiam, ő lóra és erre egyföl a mecsak tetejére. Menj mind addig, amik csak oda nem érsz, ahol az utat végig lehet látni pécsig. – Értem uram. – Mink a diákkal itt lefekszünk a famögött 20-30 lépésnyire. Te pedig vigyázol, mikor jön a török. Mi helyt az első lovast meglátod, nyargaj viszta, és kölcs fel bennünket. A papázalba fortült az erdőbe. Jófüves helyet kerestek a diákkal. Leterítették a köpenyegüket, és legot el is aludtak mindaketten. Vége a második rész első fejezetének. – Egrít csillagok, második rész második fejezet. Ez a LibriVox fálvétel közkincs. Felolvassa Marlinger Diana. Egrít csillagok, írta Gártony Géza. Oda Buda, második fejezet. Dél fel is ebesvágtatással tért vissza a szolgál helytetőről. – Jönnek! – kiáltotta. Rémítő nagy hadözönlik, mint a tengér. Aztán, mikor odaért folytatta. De mindsekére nul az ebatta, mint a beteg volna. A papa diákhoz fordult. – No, akkor elmehetünk ebédre a hozata másikapát hoz. – Cecei uramhoz? – Oda. A diák kérdőn nézett a papra. – A szolga is. – A papmosojgot. Egy naparkorában jöttünk. – Hát nem érted, ezek a tábor verők. Ezek előjárnak, és leverik a sátorkarókat. Felvonják a sátrakat, hogy mikor a sereg mohácsra érkezik, készen találja a fekül helyeket meg a vacsorát. – Hát akkor gyereünk Cecei uramhoz? – mondta végül a diák. A pataknell leszállottak, és megmosakottak derekasan. A diák egy csokorba ad virágot szedett. – Kinek lesz az gergő? – A feleségemnek. – Felalte gergőmosojogva. – Feleségednek? – Már mink csak így mondjuk. A kis Cecei jéva, az lesz az én feleségem. Együtt gyermek eskettünk. Aztán, hogy az apja fiának fogadott, valahány szor meglátogattam őket, mindig meg kellett csókolnam. Remélem szívesen tetted. – Meghiszem azt, olyan az orcája, mint a fehérszekfű. – De még ebből nem következik, hogy a feleségednek tekint. A zörekpap megmondta, hogy nekem szánták a lányt. Cecei nek a testamentuma szerint enyém lesz a lánynal a falló is. – Eszerint az örekpap titkot árult el. – Nem, csak figyelmesztetett, hogy méltó ugye kezdek lenni erre a szerencsére. – De hát boldog leszelt-e aval a leánynal? – A fiú elmosolyodott. – Nézz-e, megőtmester, ha meglátja nem kérdezik többet, hogy boldog leszek a vele. A ló megszökem lett a diákalatt, és néhány lépést előre futott. A diák megállított a lovát, és gyönyörűséges szemmel mondta. – Olyan ez a lány, mint valami kis fehér macska? – A papmos olygott és a fejét csóválta. – Sűrűbe értek, le kellett szálniuk a lóról. Gergány ment elől. Ő tudta, hogy ez a sűrűség takarja a falut. Mikor raláraboktak a bölgybe, a házabból kifutattak az asszonyok. – Gergő, az a Gergő! kiáltották örvendezve. Gergány esüvegétlengette a jobbra barra. – Jó napot Jucinéni, jó napot Panni asszony. – Az úrék nincsenek ámithon, kiáltotta az egyik asszony. Gergány meghökkent, megállította a lovát. – Mit mond néném asszony? – Elmentek, elköltöztek. – Hova? – Budára. – Gergő jelámult. – Mind? – Valga gyermek remény, azt gondolta így felálnak vissza. – Nem, a kisezt a nyithombarat. – Pedig hát előre látható volt, hogy egyenesen így felálnak. – Mind bizony, még a papuk is velükment. – Mikor? – Szen gyöjd napután. – De valaki csak van a háznál? – A török. – Gergék kedvetlenül fordult a paphoz. – Budára mentek. Gyöjgy barát már régen adott nekik ott egy házat. – De nem értem, hogy nekem nem beszéltek erről, hiszen a farsangon itt jártam. – Hát, akkor nem kapunk ebédet. – De hogy nem, hiszen itt a török. – Mit csod a török? – Szei törökje, tulipán. – Az itt a mindenes. – Ha nem itt vagyunk a temetőnél, engegye meg, hogy egy percre betérjek. – Az anyám itt lakik. – Orgon a bokrokkal kerített, temető látszott a ház mögött, nem nagyobb egy ház helynél. – Csupa fakereszt, az is mincsak kérges fából. – Név egyikense. – Át adta alovát a szolgának, és ő maga besíletett. – Megállott egy imárom – Ráltette a sírra a vadvírágot, és letérdelt. – A papis leszállott. – Oda térdelt a fiú mellé, és az arcát az ég felé emelve hangos animát kozott. – Élőnek és holtaknak ura, menj bel lakóisten, a csendes álmot az itporladozó jó édesanyának, aggyboldog életet az itt érdelő árva fiúnak. – Almen. – És magához ölelte a fiút, az úri hász csak nem szemben áll a temetővel. – A kapu már akkor fel volt árva, és egy tömzsi, piros asszony, barátságos mosolgársal nézette a jöve vényekre. – Jó napot tulipenné, szolta diák. – Hát hol az ura? – Mert tulipennek a dolga, hogy nyissel kaput. – Részeg! – felelte bosszusan az asszony. – Részeg-e? – Az, mindenap ellopja pincekulcsat a cudar, mindennap máshova dugam. – Ma már a mángorló alá tettem, ott is rákat. – Hát, ned udassa, ha rendeseni hatik nem iszik annyit. – Jaj, de hogy nem, úgy iszik ez, mint a gödény. – Csak iszik meg Danol, nem akar dolgozni az átkozott. – A szedárfa a hüvesén csak ugyanott ült egy barna paraszt ember. Naladt a gyékén, előtte zöldmázos kancsó. Meg nem volt annyira részek, pijávalivott, egy hatévers kis meziklávos gyerekkel, akinek a szeme szintén olyan fekete volt, mint az apjáé. Az a török kapott kegyelmet az érceceitől, mert azt mondta, hogy tud sakozni. Később kivilláglott, hogy sakozni, nem mérdemes vele, hanem a házkörül minden munkára használható. Különesen főzni tudott jól. Szakács volt az apja valamelyik basánál. Az asszonyok megkedvelték, hogy megmutatta, hogy szokás piláfot, böreket, vagy szörbeteket főzni, és sokat bolondosztak vele. Cecei meg azért szerette meg, mert a török fakezett faragot neki, olyan fakezett, hogy újjai is voltak. Ha kezdjüt húzott rá, senki sem mondta volna, hogy fából van a keze. Az öreg legelőször is nyilazni próbált. Lehozatott a padlásra, egy akkora íjat, mint ő maga. A fakézzel ki tudta feszíteni. És akkor az öreg megtette a törököt mindenesnek. Az egyik magyar mennyecskének elesett abban az időben az ura. Hát a török össze melegedett vele, aztán elvette felességül. Persze előbb megkeresztelkedett. Olyan jó magyar állt, mint ha itt született volna. Mikor megpillantotta a diákat meg a papot, fölkelt, és törökösen kereszbetette a mellé na kezét. Meg akart hajolni. De mert a meghajlás orrabukással végződött volna, mindössze egy előre tántorodással fejeztek jött iszteletét. Főz a feleségem, felelte tulipán, a hüveikújával az asszony felébökve. Főz túrós csúszát is, az ámaió, de mink piláfot szeretnénk. Főz azt is, tud. Főz a feleségem, felelte tulipán, a hüveikújával az asszony felébökve. Főz túrós csúszát is, az ámaió, de mink piláfot szeretnénk. Főz azt is, tud. Hát az úr hol van? Budán, jött levél, ment uraság, kapta ház, szép kiseztonyül házban, mint rózsa kiskertben. A diák aggód a harcsal fortult a paphoz. Mi lesz velük, ha a török eltalálja foglalni a várat? Hoho, felelte a pap, előbb elvész az egész ország, hogy sem Buda vára. S hogy Gergely még mindig aggód alammal nézett reá, folytatta. Az országot a nemzetörzi, Buda várát maga azisten. Tulipán kinyitotta az ajtókat, a szobákból dohoss levendula illat dölt kifelé, kitárt az ablakokat is. A pap belépett, tekintete a falonfüggő arzsképeken állt meg. Tán ezített cei, mondta sisakos arzsképre mutatva. Ez, velelte Gergely, csak, hogy most már nem ilyen barna. Hát ez a kancsal kis asszony? Ez a felesége. Nem tudom kancsal voltál, akkor, mikor festették, most nem kancsal. Keserül asszony lehet. Nem, inkább édes. Én úgy hívom őt, hogy anyám. A fiú, hogy otthon érezte magát, székedtett a papelé, és boldogarcál mutagatta az ócska bútorokat. Néze, mester, így szakott ülni vicuska, mikor vár. A lábát erre a zsámóira teszi. Itt szokta nézni ebben az ablakban a nap nyugovást, és olyankor a feje árnyékot vet a falra. Ezt a képet ő rajzolta. Szomorú fűzfa meg egy sír. A pillangokat én festettem bele. Aztán látsa, ahogy ittül a széken, így szakott tűlni. Így fárkönyököl, a fejét fél olda az fordítja, és olyan pajkosan moslyok, de olyan pajkosan, hogy olyat ember még nem látott. Jó jó, felállta a bapvárattan, de sőrgest fiam az ebédet. Vége a második rész második fejezetének. Egrid csillagok, második rész harmadik fejezet, ez a Libri Vox fálvétel közkincs, felolvassa a Mallinger diána. Egrid csillagok, írt a Gárdony Géza, oda Buda, harmadik fejezet. Este későn feküttek le. A papasz mondta, hogy egy néhány levelet kell megírnia, hát nem hált egy szobában a diákkal. A diák is levéllírásnak ült. Megírta az ők is macskájának, hogy mennyire meglepte az üres ház, kérdezi, hogy hogyan nem kapott levelet az elköltözésről. Ha értesítették, akkor bizony a levélelt évet. Mert abban az időben nem volt a magyar földönposta. Csak nagyurak leveleszedtek egymással. Aki Budáról levelet akart küldeni öreglakra, hát annak arról is kellett gondoskodnia, aki áll vigye. A diákkal aztán elnehezítette az állom. Végig dölt a farkas bőrös lócán, és elalut. És talán alut volna napos reggelig, ha víradatkor egy tehén el nem bődül az ablak alatt. Imáron szokatlan volt neki. Se somogyvárot, se szigetvárot, se a torok bálint egyéb kastéjáiban nem bőgött tehén az ablak alatt. Ina sokkeltették fel a neke hív el együtt, s a pap már a kérdem várta őket a könyvel. A diák felült és megdörzsölte a szemét. Eszébe jutott, hogy na más lesz a lecke, a torok császárt kell föröpíteni a paradicsomba. Fölkelt és kopogott a szomszéd szobának az ajtaján. Mester, kiáltotta, hajnelodik, indulhatunk. Semmi felelet, a szobasötét. A diák kinyitja az egyik ablak deszkát meg a mária jövegből készült ablakot. A pap ágya üres. Az astalon egyni henni levél felérlik. Gergéj álbámul. Mi az ördög? Mor mogja. Az ágy érintetlen, ahogy megbontották. Kisijet a szobából. Az udarom tulipáni egy alsó szoknyában mezit láphajtja kifeli a disznaját. Tulipáni? Hol az én mesterem? Elment még éjfelkor old világnál. János is velement? Na, ma az is itt van, a pap gyalogmentel egy maga. A diák zavaradott fejjeltért vissza a szobába. Csejtette már, hogy a pap mit akar. Egyenesen az astal hossietet. A levelek közül egy nyitottan hevertott. Erős vastakba tükkel volt a megszólítás írva. Kedves fiam Gergéj. Ez neki szólt. Szablakhoz lépet vele. A tinta szinten edves volt még a papíroson. Gergéj olvasta. A tegondolatod és érdemed ha az a koronás fené vadma a pokolba repül. De a tegondolatodnak veszedálme is van. Ez már enged át nekem, fiam. Te szeretetben élsz és fiatal vagy. Találékonságot, tudásod és bátorságot nagyja váraválhatik a nemzetnek. Levelem mellett egy zacskót találsz és abban egy török gyűrűt. Ez az egyetlen kincsem. Annak szántam, akit legjobban szeretek. A tiéd, fiam. Ezen kívül legyen tiéd a könyves házam is. Olvasgasd, ha egykor el vonulnak a felhők a hazaegéről. Kart kell most a magyarnak, nem könyv. Török bálintnak addát a fegyvereimet. Jánosnak a kődgyűjteményemet, ferének a virággyűjteményt. A könyvekből válaszanak egy egykötetet emlékül mond meg nekik, hogy legyenek olyan vitészt hazafiak, mint az apjuk. De ne legyenek soha a pogányhívei, hanem veled együtt a nemzeti királyság visszállításan erőskögyjenek. Különben nekik is írok, és amit írok, mint háromotoknak az én három felé osztott lelkem maradjon. Mikor elmentem, aludtál, fiam. Megcsókolta lak. Gáborpap Gergely kövvéd ermettem bámul talevérre. A halál. Tizenöt évesiül nem érti még ezt a szót. Őcsak arra a látványosságra gondol, hogy egy török császár fűst és lángok között darabokra szakad a szeme előtt. És ettől a látványtól meglegyen fosztva. Zebredukta a gyűrűrzatskót meg a levelet és kilépet. Átsihetett az udvaron tulipánékhoz. Tulipán, szól törökül az ereszelag nyújtoszkodó embernek. Nincs felelt a tulipán. Mellest vart belől az asszony magának meg a gyerekeknek. A turbánya sincs meg. Abból meg kísinget vart az asszony. Finom patyolat volt. A diák bossusan járt felés alá az ereszalat. Hát mit cselek egyek? Tanácsoljon. A török hadd ma vanul elít az ország úton. A császár is velük ön. Látni akarom a császárt. A császárt? Azt. Hát az megláthatja az úrfi. Gergesze mer agyogóra vált. Igazán? Hogyan? Van az országot mellett egy szikla. Nem is egy, hanem kettő egymással szemben. Annak a tetejére fölmászik. A fejét befödi falombal és végig nézheti az egész adat. Hát akkor öltözzen ha vart tulipán és jöjjön velem. Az asszony meg rak jobb meg egy turbát enni valóval. Kulacsot is hozhat. A kulacs szór a tulipán egyszerre megelevenült. Magára kapkodta a ruhájét és átkiáltott a baronfiakatetető asszonynak. Julliskam, tubicám, gyere csak ide hamar rédes holdvilágon. Az asszony oda vetette az ocsót mind a baronfiaknak és sárkomfortult. Mit edzik? A kulacs, hogy gyöngyöm, szóltulipán, a kulacs kell. Menni dörgös istennyi lát kednek. Eddig csak délután szopta le magát, most már hajnalban kezdi. Nónok is báránykám, stambuli cukorkám. Szóltulipán az asszony arcát megberegetve. Az orfi akarja. Nem igaz, az orfi nem iszik bort. Én nem iszok. Szólt gergely. De el kell mennünk, és oda leszünk talán estig is. Hát nem akarom, hogy tulipán szomjazzon. Elmennek? Hova mennek orfi? Megnézzük a török hadalt Jullinéném. Mai jönnek át a meccseken. Az asszony megdöbbent. Török hadat. Édes orfi kám nem mennyenek oda. De bizony oda megyünk, nekem azt látnom kell. Jaj, édes orfi kám, mit csoda veszedelenbe készül? Hova gondol? Egy szómint száz, szólt gergely türemetlenül, nekünk mennünk kell. S hogy erre topantott is egyet, az asszony befutott a házba. Azonban csak hamar visszatért. Az arcad úrcás volt. Jánom, menjjen az orfje, hova akar. Én az orfinak nem parancsolok, hanem tulipán nem megyem vele. Annak parancsolok. Olyan nincs, felált a tulipán. Itt hommaradt, gendérti. Tulipánnak velem kell jönnie. Szólt gergelyre viden. Az elemózsiát elviszi az orfi szolgája is. Hát mire való a szolga, ha nem arra, hogy szolgájon? János szolga maga is így gondolkozott, mert Imáron fel volt a riszt nyázódva, és a lovakatítatta. Tulipán, hogy megneszelte az asszonyjuk talanságát, kihúzakodott. Én pedig elmegyek, látkem. Vakujak meg, ha el nem megyek. Bort úgy is csak nagy Imátkozásra a célbe hóba. Nem vagy jó asszony. Az asszony, akkor elpityeredett. Elviszik kendet a törökök, ha meglátják. Aztán itt hagynázt a két szép gyermeket, meg engem is. De ha nem az volt, meg aztán meg is vertél a múlt csütörtökön. Adok édes jó óram, amennyi kell, csak ne hagyjon itt engem. Hát jó, el ne feleest, hogy az úrfi elot mit fogadtál. Én elkísérem az úrfit, és estére visszatérek. Hát azt hiszed, szólt megölálva az asszonyt. Hogy van, akkor a gyémántja a szultánnak, amelyik értén téged odaadnálak. Csak innom engegy egy kicsit. Látott, ha békén engec innom, beserugok. Én mindig csak azért rugok be, vanlak már nem a cinnom. A mennyetsk egy valamiképpen megnyugadott. Összekészítette az élelmet. Könnyezvek is érte mégis az urát a kapuig, és még onnan is olyan aggódva nézett utánuk, hogy tulibán hízott az öröntöl. János velük ment a sűrűig. Ott lesz áltak a lóról. János visszavezette a három lovata faluba, ők pedig gyalok igyekeztek tovább a szikláig. A szikla az országot mellett ma is áll. Ől ötember magasságó, s a tetejéról végig lehet látni az országutat leavat körtefáig, ahol a papi máron errejtőzött. A török egy nyalább lomboságot tört le a fáról, és a sziklát úgy beestjáztak örül a lombokkal, hogy ők kettem mindent lát hassanak onnan, de alulról senki segyanít hassa, hogy ott emberekrejtőznek. A moda is rakjunk lombot, mondott a gergely, éjszakfelőre. Minek? Útener elment, akkor megfordulunk, és utána nézünk. A nap akkor kelt. Az erdőt harmadborította. A távolban felporzottak az első lovasok. Vége a második rész harmadik fejezetének. Egry csillagok, második rész negyedik fejezet. Ez a Libri box fálvétel közkincs. Felolvas sá mai Lingardiana. Egry csillagok, írt a Gárdonyi Géza. Oda Buda. Negyedik fejezet. Egy paprika színvörő zászló jelent meg az országútan, aztán kettő, aztán megött, és egyre több. Az ázló alatt, és utána a rapparipákon tornyos turbánunk atonák. A paripák olyan aprók, hogy némelyik katonálnak alába csak nem a földet éri. Ezek a gurebák, magyarázza tulipán, mindig ezek jönnek elől, ezek. Hát, a rabok, perzsák, egyéb tomiak, mindenféle kevert nép. Az látszott is rajtuk. A ruhájú se volt egy forma. Az egyiknek óriási részforvó ragyogott a fején, és hiányzott az orra. Nazvár járt Magyarországon. A másik ezred, amely követte őket, zöldsíkos fehérzászlót lobogtatott. Naptól barna, kékbúgyogós had. Látszott az arcukon, a jó lettek ittak. Ezek az ulu fedzsik, szólt tulipán. Zsoldos katonák tábori rendőrök. A hadipénztár mellett is ezek járnak. Látja ezt a nagyhatsú szétütött hamlok o embert. Nagy rész gombok a mellén. Látom. Túrna a neve, magyarul darul, de inkább disznónak neveznék. Miért? Láttam egyszer, mikor sündisznó tevett. Csillogóbb a fegyverük. Egyagának a lova is ezüst pikkelyes meldíszel büszkelkedik. Ezek a szilidárok, mondta tulipán. Hej, zsiványakasztó fáravalók, szolgáltam köztetek két ezt ennőt. Zsoldosok ezek is. Zsoldosok. Következtek a piros zászlók, íjas, tegzes, spáhik, tisztjelik páncélban. Az oldalukon széles görbe kard. Aztán a csúcsos süvegű tatárok. Csupa zsíros pofa, bördolnány, fanyereg. Ezer, két ezer, öt ezer, tíz ezer. Számlált a gergely. Sose számolja őket, legyintett tulipán. Vannak ezek tán húszezren is. Na, csúny a csontos pofájú nép. A török is utálja őket, lófeje tesznek. Lófejet? Hát ha mindnek nem is jut, de egyet biztosan tesznek az asztal közepére. Főttem vagy sülten? Hiszen ha sült vagy főtt volna, még haddján, de nyersen. Aztán ezek a kutyák a maszület egy gyereknek se kegyelmeznek, mert lása ezek az emberepélyét kiveszik. Ne beszéljen ilyen írtózatosságokat. De ha így van, mert lása azt tartják, hogy ha emberepével dörzsölék meg a lovokinyét, akár ilyen fáradtaló új erőre kap. Gergely eliszanyadva vondta vissza a fejét alombok közül. Nem nézem őket, mondotta. Hiszen ezek nem emberek, hanem badállatok. Tulipán azonban csak nézte őket további. Már a Nishanji bégiön, szólad meg negyed óra múlva. Ez szokta felrajzolnia padisak nevét a pöcsétes papirosokra. Gergely alán nézett egy csukafejű, hosszú bajszú méltóságos törököt látott, amint a kurtaparipán begyesenül vehaladt a katonák között. Aztán a defterdár következett egy ősz, meggörnyett a rab, a török pénzügyi minisztere. Utána másik katona csoportban a káziasztér, hosszú, sárgököntösben, magas, tornyos, fehérsüegben. Az volt a főhadbíró. A csaznek girek, vagyis főtállalók és egyéb ételfogók követték, és az udvaritestörség csapata. Azokon már csillagotta sok arany. És szoltak már a török zenekarok. Trombiták hasogása és csincsák csattogása tűntekelő és halattak tová a tarkabarkahattestek. Az udvari vadászok, akiknek a lovasörénye pirosra volt festve, és ők maguk a karikon solymokat tartottak. A vadászokután a császáriménes következett, táncoló, tüzespalipák, néméken rajta a nyereg is. Szólakok és janítsárok vezették a lovakat. A lovászokután magas lófarkas zászlók lengettekelő az úton. 300 kapugyi jött, valamennyi egyforma aranyhímzéses fehér sapkában. Azokot van az zultán házőrzői. A porfelhőkön át a janítsárok hosszusra fehérlik fel az úton. Fehérsivegük csak hamar össze tarkállik a pirostiszti sivegekkel és a kékposztó ruhával, amelyet viselnek. Messze van még a szultán, kérdezte Gergely. Bizony még jó messze lehet, falált a tulipán. Azok után jönnek a csáúszok, mert mindenféle útvari méltóságok. Hát, akkor húzódjunk hátra, szólt Gergely, és falatozzunk. A szikla eltakartal őket délfelala serektől. Az ézakfelé lejtő úton láthatták, mintereszkedik le a völgynek a tömérdek katonáság. Akár alhatunk is egyet, szólt tulipán, és kibontott a tarísznyáját. A tarísznyával lánsz csörrentelő. – Hát ez mi? kérdezte Gergely. – Ez nekem jó paitásom, falált a tulipán. Enélkülén soha nem lépek ki a faluból. Sogy a dielk értetenül bámult rá folytatta. Ez az én bilincsem. Mikor ki kell mennem a faluból, rácsatolom a lábamra. Lássa, így nem félek a töröktől. Mert a török ahelyet, hogy el fogna, megszabadít. Én meg én szabadítom, meg tőle magamat. De jó lesz most már ha felcsatolom. Külcsá, tegy a zsebébe. Ha valami bajérben nünket, azt fogjuk mondani, hogy a török bálintúdvarából valók vagyunk. Én rab, maga dielk. Bálintúr törökpárti, hát nem fognak szigarúán. Én jel, aztán én megszabadítom magát és hazaszökünk. – Na, maga, ezt es ember, szólt őszintel ismeréssel a dielk. – Meg hiszem azt, falált a tulipán. Tó járok én még a feleségeme szén is. Siónak látta utána tenni, mikor józnan vagyok. Egy frissensült barnacipó, sonka és szalonna került elő a tarisznya belséjéből, meg egy néhány zöldpaprika. A dielka sonkába fogott, a szalonnát tulipán vette a markába, s meghintette sóval, paprikával vastagon. Ha ezt látnál sereg, felelt a tulipán a fejével oldalt intéve. Hát aztán, a török meg hisz sabort, felelt a tulipán, hanem a szalonnát úgy utája, mint még magyarok a patkány húst. Gergely nevetett. Vedik ha tudnák, folytatott a tulipán, hogy a paprikárszalonna mi csoda mennyi étel, de azt hiszem Mohammed sohase kostolt paprikárszalonnát. Ez szerint jobb magyarnak lenni, mint töröknek. Mindenki balondaki nem magyar. Szétsimitott a fekete selymes bajuszát, és ívott a kulácsból, aztán oda nyújtotta a diáknak. Nem kell, felelt a diák. Talán később. Benyolt a sebébe, és kivette az acskót. Ismeri ezt a gyűrű tulipán? Nem, felelt az ember, de szálltom, hogy lovatér. Mi ez az apró, gyémánt? Az. Akkor ezt jó nézni, sokszor hallottam, hogy a gyémán nézése tisztítja a szemet. Hát ezt az írást el tudja olvasni? Hogyne, Janicár voltam én, végig tanultam a Janicár iskolát, illamasallak, lahak, valakúvat, illabillak, eláli, elázim. Magyarul, amit az isten akar, nincs igazság, és erő a fenséges és magasztosistenen kívül. Bólintot rá. Így van. Ha az isten nem akarta volna, nem lehetem volna magyar rá. Egy percig gondolkozva hallgattak, aztán tulipán szólalt meg. Majd meglátja a szultán, amikor a szemben. A népett szifra, de én maga csak akar öltözkadik pompába, mikor ünnep van, vagy mikor vendéget fogad. A szultán után aranyos, nagy zászlu erdő következik. Főképpen lófarkak. Azok után száz trombitás. Mindeniknek a trombitája aran láncsal van a vállára alkaztva. A trombitások után 200 üsdobos jön, meg száz nagydobos, neponát napestik hallgatja. Hát bizaz pokoli harsogás. Mikor pihennek, akkor hallgatnak csak el. De kell ez a töröknek kivál csatában. Ha nincs muzsika, a török nem csatázik. És igaz, hogy a jani csárokat keresztény fűkból ne velik? Felétsze. De annyi bizonyos, hogy a rablot fűkból válnak a legjobb jani csárok. Azoknak sem apjuk, sem anyjuk nincsen. Dicsőségüknek vélik, ha harzbanás nekel. A banda után mi következik. Egy seregriny rögynép. Aztán a kötél tánca sok szempényveztő, kuruslók, kereskedők, akik a táborűsákmányra lesnek és apróságokat árulnak. Vízfordót is sokat fog látni. Legalábbis 500 teve jön hátul. Tömlő van rajtuk. De a víz többnyire langyos. Aztán már nem jön semmi. Száz karavány röngyos cigány megkudják. Azok a hulladékbal élnek. De azok majd csak holnap, vagy holnap után érkeznek ide. És aztán Tulipán vállat volt. Kesejük. Saskesejük. Mindenféle, sasok, hollók, várjak. Minden sereg után vanul az égen is egy fekete sereg. Néha több, mint az ember. A déli nap melegensütött. A diák levette az ekélyét. Újra felkonyokatek a ciklapárkányra és nézték az alantál vanuló fehérsőegű jani csárokat. Tulipán sokat megnevezet közülük. Ez a barnait velemért iskolába is. A vállén szúrás van. Akkor a gődör, hogy egy gyermekök lebeleférne. A maza verejtékező, aki levette egy peltre a turbányát, legalábbis száz embert őlt meg a perzsaháborúban. Ő rajta nincs egy vágásse. Ha csak az óta nem kapott. Az a sován nyápíts ember, csodást töltobó, 25 lépésről belesújtja a tőrét az ellenségmál lébe. Csapken a neve. A többis. A janítsáriskolában van egy vegyepezett föltányás. Ott tanulják a törsújtást. Van olyan, aki 2000-szer is elsújtja a tőrét mindennap. Hát ez a szerecen? Ninny, te is meg vagy még vénkeskin. Ez ám a fene úszó. Szájjába veszi a kardját, és úgy usszált a folyót, akármilyen széles is. Na, ezt a magyarok is megcsalekszik. Lehet, csak hogy ez nem fárad el. Ez a vízalól is felhozza a pénzt. Szultán ismulatott egyszervel a duna partján. Aranyakat dobált a vízbe, és sokanugrált a kutánuk, de ez hozt a fel a legtöbbet. Ninny, a vénk kalen. Az a tülök orrú nagy tagó ember. Látja ezt a széles barna pallost az oldalán? 50 fontos. A belgrádi csatában olyant vágott abban egy magyarra, hogy nem csak a magyar fejét szált ele, hanem a lovájét is, pedig vasban volt mind a kettő. Persze, akkor leszállott a magyar, naumén nem láttam, csak hallottam. Men tegetőzött tulipán. Egyszer csak visszahőköt. A hálmodome szolt össze borzadva. Jumur, Jack. Valóban a feszült képű felszemű arabja nicsárléptetet velük szemben egy alacsany erőszügyüpei paripán. Az öltözete égesebb, mint a többi é, hosszú fehér sivegén óriást rúztol lengedez. Isten utcse az, kérge is elbámulva. De hiszen azt mondták, hogy a pap fölakasztotta. Én is úgy tudom. Nem beszélt róla a pap? Nem. Na, ez érthetetlen, hüledezett tulipán, és utána bámult a jani csárnak. Aztán a két csodálkozónak a szeme egymástra fordult, mint ha egyik a másiktól várna magyarázatot. Hallgattak. Mint egy ötperc mullan megszólalt a diák. Mondja meg őszintén tulipán, nem kívánkozik vissza közibük. Nem én! felalte tulipán határozottan. Ha feleségem gyermekem nem volna, még akkor se. De az én feleségem jó az, hogy a két gyermekemet meg nem adnám szambulnak minden kincs érte. A kisebbik igen szép gyerek. Van nagyobbik meg olyan okos, hogy a főmuftinak sincs többese. Aminap is azt kérdeztetőlem, hogy a szondja, mert nincs alónak szarva. Tudja a tatár, a nevetve gergelyi diák. Aztán nem beszéltek többet. A diák egyre komoly a barca nézt, a janítsároknak a hegyi utan való végtelen özönlését. A levegő portenger évált már. Fegyverzőrgés, lódobogás morálylásot öltötte be a csendet, mikor egy-egy zene kar elmerült a völgyi kanyarulatban. A diák egyszer csak felkapta a fejét. Tulipán, ez a sok ember nem jön hiába. Hát hiába nem jár soha. Ezek pudát akarják elfoglalni. Lehet. Felett a Tulipán egyködően. A diák szintelen arcal bánmult reá. És haszultám véletlenül utközben meghall. Nem halaz meg. De ha mégis. Tulipán vállat volt. Mindig magával hordja a fiait. Ne szerint hétfejű sárkány. Mit mond? A diák felelet helyett kérdezett. Mit gondol mennyi idő alatt érkeznek Budára? Azt nem lehet tudni. Mégis mit gondol? Ha eső lesz pihennek két-három napot, lehet, hogy egy hetet is. De hát ha nem lesz eső, a forróság miért is pihennhetnek. A diák nyugtalanul mozgott a helyén. Akkor én megelőzhetem őket, mormokta. Ha azt látom, hogy nem foldulnak vissza. Mit tetszik mondani? Azt, hogy ezek Budállal mennek, akkor azok azok, az, hogy ezek Budállal mennek, akkor nekem vagy vissza kell hoznom cesejéket, vagy ott kell ennem mellettük. A bandaharsogása elnyomta a beszédüket. A janicsárok hosszú menete valahára végetért, és egy sárgazászlós, strusztolás, pompás hat következett. Egy méltóságos, ősz óriás magaslot ki a haddból. Előttek két hosszú, piros lófarkat vittek, és a lófarkas zászlók rúgya ragyokott az aranytól. Kielt ott megrendülve a diák. — De, hogy az? — felelt a tulipán. — Ez csak a janicsáraga. A sok cifraul megkörülött, a mind jajabbasi. — Mi a pokol csudelje ez a jajabbasi? — Janicsár tisztek. Aranyos alabárdok között egy ragyogó csoport következett. Két nyugottal szufia telemberlavagolt közöttük. Mindenkettől szürkelavon. — A szultán fiai, magyarázt a tulipán tiszteletes hangon. — Mohamed és Selim. — Azon van csak a marvállat volt. Védj el őket az ördög. Két barnafiatalember volt a két szultánfi. Nem hasonítottak egymáshoz, de látszott rajtuk, hogy szeretik egymást. — Nini, ott meggyöjj a Oglu-Mohamed. — Az a híres pasa? — Az. Egy méltóságos tekintető szürkeszakállú pasal ötjögött a szultánfiak után. Előtt a hét lófarkas zászlót vittek, a fején rengetek fehérturbán. — Ez, mondt a tulipán, a Jumorjá kapja. — Lehetetlen. — De bizony, az imént ment el a másik fia is, Arzlán bég. — Tehát, mit csod a névez a Jumorják? — Csóf név, ferelt a tulipán. — És egy fűszállat szakított le, azt rágugadt a unalmában. — Egy csapat ezős és arany buzogányos, ilyesztően nagy turbánú csapat következett, a diákat egész testében remegés fokta el, érezte, hogy a szultán következik. — Minden ható istenel a magyaroknak, foházkodott, légyvelünk. A sok arany és ezüst fegyver, a csillogó köntösök összehullámszottak a szemelőt, ráistabaztotta a két kezét a szemére, és egy percre befogta a gyobbánláson. — Tulipán oldalba bögt-e? — Nézzel hát, szolt remegő hangon. — Amot jön. — Melyik? — Aki elott a derviskereng. — Egy magányosan haladó, egyszerű köntösülovas, elott egy derviskereng épjesen egy formasebességgel. A dervis fején másfélkönyök magas teveszőrsüveg, a két kezeszélyel, egyik tenyer az ég felé, a másik a föld felé, a szoknyája haranként terüldözik a forgástol. — A tulipán, hogy bela nem szédül, vagy ő vagy a ló, megszokta mind a kettő. A lónak csak ugyan mindig szabad a menése. Másik hatfehér szoknyas dervisk ott lépket két oldalt, és várja, hogy felválthassá a kerengőt. Ez a hét dervisk így kereng a szultán előtt Konstantinápolytól Budáig, kieltott a tulipán a diáknak a fülébe. Mert a trombiták, sípok, dobok, a szultán gyönyörük is arrapeillavanült. Mögötte két félmesztelen szerecen öleshosszú pávatól ágyékvetővel ígyekezett a felségésúrat a napszúró tüzétől megvédeni. A levegők különben is átvült volt a völgykanyarulatban, és ő felsége épült szípta a port, mint a legrangyosabb katonája. Ahogy a szikla aláért lehetett látni, hogy veres atlasz dolmány és ugyanolyan bugyogó van rajta. A sovány és horpat hozzú vékony szinte lecsünkő orra alatt keskeny őszbajusz, az állán rövidre nyírt göndör őszakál, a szemei kiülő gurgul a szemek. Ahogy Gergely még jobban megszemlélené, egyszer csak boom! Egetföldet rázó dördülés, a szikla megremeg alattuk. A lovak visszatorpannak, a szultán a visszaugrot lónyakába zökken, a zene leál, őrült kabargás, por és köderabok, testagok, fegyverek és vercsepek esőként hulnak az égből, zavarodás és ordítás a Völgyfelé a serekben. Végünk, kiáltja a kezét összecsapva Gergelydiák és a Völgyfelé meresszik rémült két szemét. A Völgyben két füstasztopka merkedik a fellegek közé, a levegőt elnehezíti a puskapor büdösség. Mi történt? kerti ilyetten tulipán. Az, felelilleg ógadó fejeladiák, hogy nem olyan így csáraga a szultán. Vége a második rész negyedik fejezetének. Egrít csillagok, második rész ötödik fejezet. Ez a Libri Vox válvétel közkincs. Felolvassa Majlinger Diana. Egrít csillagok, írt a Gárdonyi Géza. Oda Buda, ötödik fejezet. A robbanás egy percnyi kábulcsönt követte. Azután ezernyi ezerek kiáltazása káromkodása zúdult fel összekeveredve. Mint a hangja zsombékok, mikor megzavarják, olyan volt a serekkavargása. De minenki a ratolongot, ahonan a lángosztó fölcsapot. Az a hely holtakkal, és sebesültekkel volt borítva. A távolabb levők is megzavarottak. Nem tudták, hogy valami elreitet hat sereg öregágyulja szólaltamag, vagy, hogy puskaporos szekér robban fel az úton. A janítsárság azobban tudta már, hogy akna robban testintészek ellene. Széd zúdult az erdőbe, mint a fölvár tarászsraj. Keresték az ellenséget. De nem találtak mást az erdőben, csak a papot, a diákot, megtulipánt. A pap félholt volt. Az ajkán véres hab. A ruhája, mint a korpával hintették volna be. A farétől volt olyan. A robbanás eldöntötte a fát, és kivetette őt az üregből. A szultán maga elévezettette a három elfogottat. Leszált a lováról. A katonák egy nagy rezes dobot tettek székül a földre. Egyfőtt is tráterítette szőnyegül a sajátkék sejem kaftányát. A szultán azomban nemült le. Tulipára nézett. Kik vagytok? Megismert az arcáról meg a láncáról, hogy török rab. Én rab vagyok. Felaizet érden tulipán. Láthatod, minden igaz hívő atya. Itt talánca lábamon. Janítsár volnék különben a nevem tulipán. Hát ez a kölyök? Adiák csak ált, és a helyzetbe belezavarodottan nézett a diószemű kifestet arcó, bikaorú emberre, a nébmillió kurára, akinek fel kellett van az imént röpülni a török mennyországba. Fogadott fiatörök bálintnak, feleltet tulipán. Az enyink iebnek. Annak felség. És ez az ember? Kérdezte a szultán a papra mutatva. A papot két Janítsár tartotta. A fejele lógott. A vér végig csurgotta szájából a mellén. Nem lehetett tudni, hogy álljulte, vagy hogy megvan halva. Tulipán ránézett a papra. Egy főtíz belemarkolt hátúról a paphajába, és fálvonta a fejét, hogy tulipán jobban láthassa. A vér csepegett a félholtnak az álláról. A melle zihált. Nem ismerem, feleltet tulipán. A diák se ismeri. Gergely a fejét rázt a. A szultán a fiúra pillantott, aztán ismét tulipánhoz fordult. Micsoda robban es volt ez, kérdezte tovább. Engem akartak megölni? Felséges uram, feleltet tulipán. Mink a diákkal gombátszettünk erre. Meghalottuk a zenét, idesi ettünk. Én a telámad méltat lampora, csak azt vártam, hogy elhaladj. Azután kiáltottam volna, hogy szabadítsonak meg. Eszeni nem tuds semmit. Úgy üdvözüljek az igazak paradicsomában. Úgy átok el. Felelt a szultán egy vercsepet utállattal törővele a kabátja újjáról. A lánszát kössétek át a diákkal bára. Aztán a papra nézett. Ezt az ebet az orvosok fogják gondozásba. Akarom, hogy valamást kapjunk tőle. A szultán azután újra lóra ült. A fiai melléje csatlakoztak, s a bosztan, zsik és basák kíséretében a robbanás helyére lovagolt. Míg a diákkal bára káncot verték, látta, hogy a papot lefektetik hanyat a földre, és egy börtömlőbbör vizetcsurgatnak az arcára és a mellére. Mosták róla a vért. Egy hamúszink aftán beöltözött komajtörök időnként felvonta a pap szeme helyét és figyelemmel nézte. A diákkal báral közben föllakatolták a bilincset és elkísérték a fogjok közé. Sápat olda fiú és remeget, mint a nyárfalevél. Negyed óra múlva ott termett tulipán is. Kékbe volt öltözve, mint a janicsárok. A fején fehér süveg, a lábán vörös bakancs. Az öklét rázta a diákkra és gyűhösen ordított a szemébe. Markomba került el hitetlen kutya. És Gergely mellol eltolt a janicsárt. Ez az én rabbom, mondotta. Eddig én voltam az ő rabja. Allag igaz és hatalmas. A janicsár bólintott rá és engedte tulipánt Gergely mellé. A fiú sápat harcal bámul tulipánra. Valóban megfordulta tulipánnak a lelke. Nem telt bele két perc, tulipán loppain tett neki, hogy ne nyugtalan kodjon. Vége a második rész ötödik fejezetének. Egrid csillagok. Második rész hatodik fejezet. Ez a Libri Vox felvétel közkincs. Felolvassa Maylingert iána. Egrid csillagok. Ért a gártonyi Géza. Oda Buda. Hatodik fejezet. Gergely gyalograblett egy csoport fáradt és porosrab gyermek között. Oldalt egy sor janicsár kísérte őket. Mögöttük az ágyur szekerek dűbörögtek. Az egyik ágyur rengeteg nagy volt. Ötven pár ökkör húzta. A ravit köntösű vörösruháltak. Úgyhogy őt, a ravit köntösű vörösruhást topcsik seregek kísérte. A nap égető meleg kell kinozta az egész sereget. Az út fehér porra is forró volt. Egy nyolc éves gyermek minden tizedik lépés nélnyi a szörgött. Vizet adjanak. Vizet. Gergely odaszott búsan tulipánnak. Hadjon neki. Nincs, felállta Magyarul tulipán. A kulacsot maradt. Hallott fiam, hogy nincs. Szólt hátra gergely a gyermeknek. Adnánk szívesen ha volna. Hát csak tűri estiga, hogy lehet. A lábánlebő lánszott hol az egyik, hol a másik kezével kellett vinnie, hogy lépesen, de a lánsznak egyre nőtt a súja. Alkonyatkor már úgy éreztem, mint ha mászsányi terhet cipelne magával. A gyermek hadd a kormára zágyukon és tevékenült. Felszették a topcsik őket, mert elbukdostak a fára. Messze vagyunk keméig. Kérdezte gergely a jobbján haladó rongyos katonát. Nem. Felelte az, nagyot nézve, hogy gergelyt törökül hajja szólani. Kerek arcu fiatalóriás volt ez a török. Szakadozott bőrmelles volt rajta, és abból messzelenen nyúltak ki a karjai. Micsodakarok. Combokul is szívesen látnám más ember az ilyen tagokat. Fegyvere, két kb. kb. kb. Fegyvere, két hosszú hanjára az öfkendőjében. Az egyik szarvas csony nyelű, a másik sárga marhalápszárcsont, még a kettős bügyök is azon képa csont végén, ahogy a természet megformálta. De a főfegyvere az a hosszú rosszdás nyelű dárta, amelyet a vállán hordoz magával. A szabatkatonák közül való, akik csupán a zsákman nyertjárnak. Parancsolni, parancsol nekik mindenki, de már engedelmeskedni, csak addig engedelmeskednek, amíg a tarisznyájukat meg nem tömik. Na, ennek jó nagy volt a tarisznyája, és ugyan csak lapos. A hátán lötyögött pedig a tarisznya, és az is a féle maga vart a késség. Rajta volt az ökörnek a szőre, és béege is. A béege egy négy felé osztott, tengyernyi körtábrázolt. Török vagy, kérdeztek a katona. Nem, felelt a büszkén a diák. Nem tartozom semmiféle olyan nemzethez, amelyik rabolni ár. Az óriás vagy nem értette a sértő megédzést, vagy nem volt érzékeny. Ment egy forman a lépésekkel. A diák, hogy ekkor végig nézett rajta, tekintete az óriás bocskorán ragadt meg. A bocskor elől meg volt nyilvá a kopástól. Ahogy ott az országút fehér porabement, hátulajuk a mindig kilövődött. Tudsz e olvasni, kérdeztetörög, mint egy negyadóra múlva. Tudok, felelt a gergely. Tudsz e olvasni, kérdeztetörög, mint egy negyadóra múlva. Van omossak, felelt a gergely. Érni is tudsz? Érni is. És nem akarszt örök lenni? Nem. A török Egyet emelt a szemöldökén. Kár. Miért? Szulymen pasado is magyar volt. Tudott érni, oelvasni, most pace. És harcol a hazályai ellen. Harcol az igazhitért. Ez az igaz hit, amit a prófétátok hirdetett, hát harcoljon másut. Ott harcol, ahol Allah akarja. Aztán nem beszéltek többet. Tulipán intett a szemével gergelynek, hogy hallgasson. Az óriás elgondolkozva lődőztet ovába portabocskorából. Vége a második rész hetedik fejezetének. Egrid csillagok, második rész hetedik fejezet. Ez a Libri Vox felvétel köz kincs. Felolvassa Mallinger diána. Egrid csillagok, írt a Gárdonyi Géza. Oda Buda, hetedik fejezet. Beesteledett. Az égen feltüledeztek a csillagok. Ahogy az út dombra kanyarodott, a mezőség sötétje is, mintha egy darab ég volna. Vörös csillagokkal behintett ég, amelyből a keleti szélen öt nagy vörös csillagragyok ki a többi közül. Megérkeztünk. Az orjás volt. De még negyed órált is mentek kiszáratleg előkön, dombokon, tardókonát. Minden csapat megtalálta keresésnél kül a maga helyét, és minden ember a maga sátorát. A vörös csillagok tábori tüzek, amelyek mellett hagyma illatú bírka húsgőzőleg. Az öt nagy vörös csillag a szultán tornyos sátorált égő nagy viasfákja. Az ötodik a nagyholdas aranygolyó a sátortetején, amint a fákek fényében tündöklik. Egy napraforgós földvégén a topcsi basi kétszer belefújta sípjába. Megállottak. A sátorok az a na helyen uralakban voltak felállítva. A rabokat annak az uralaknak az ölébe kísértékbe. Az orjás a napraforgók felé szagolt, és bement böngészni. A dielka fűre rogyott. A katonák jöttek mentek, zsivajoktak körülöttük. Némelyek a málháikat bontogattak, mások az üsdkörültolongtak. Csupa kevergés nyűsgés volt a tábor. Gergely Tulipánt kereste, de csak egy pillanatra láthatta, amint egy janicsár beszélt hozzá. Tulipán a válát vonogatta, aztán elment a janicsáról egy cég lasszínű sátor mellett. Bizonyosan helyet jelöltek neki a janicsárok között valamelyik sátorban. De mi lesz ha Tulipának csupán csak azért kellett elmennie, mert ott akar törködni a rabok mellett. Hiszen akar nem térhet vissza, akar mind a kettel rabok maradnak. Ez a gondolat égesen csúszott a hátán végig. Valamennyi adig volt ört felváltották. A tábor verő katonák váltották fel őket, csupa ismeretlen ember, akik ő vele semmit se törődnek. A táborban már akkor a vizhordó tevék is megjelentek. Szúgyi, szúgyi, hangzott minden felül a vizhordók kiáltozása. És a katonák cserépedényekből, kürtökből, sapkákból, onpoharakból itták a dunávizét. Gergé is szomjas volt. Behorpasztotta a posztós üvegetetejét, és oda tartotta a tevés török tömlője alá. A víz langyos volt, és nem is tisztat, de azért mohonivott. Aztán a gyerekre gondolt, aki az egész úton vízert sirt. Körülnézett. Látta az ágyuk egy részét a homályban. A mellettük legelésző bivajokat is látta. Az ágyuk mellett, topcsikültek és hevertek. A gyereket nem látta. Megítt a hát a maradék vizet is, és a süvegét kisuhintotta. Visszatette a fejére. Ennél jobbat isunkott, ha négaze, szólt az új jörhöz, egy hosszú nyakú csupaszképű a szabhoz. Barátságra akartatalán hangolni maga iránt. Hargas és dögőle, orditott az rá feleletül, és egyet rántott a csidáján, és tovább érta a maga útját tarabok mellett. Gjergely kezdett rútul érezkedni a bilincsákben, szinte megörült, mikor Jumurjákat pillantotta meg. A váltokozó őröket rendezte, és kivontkalzolta kezében. Jumurják, kiáltott utána, mint, hogy valaki a régi ismerőseit üdvezli. Mert az elhagyatottság kinosérzését alakart megszabadulni. A török visszapillantott. Honnan szólítják? A rabok csoportjából? Csodálkozzam pillagot Gjergelyre. Kivagyta? A fiú fölkált. Rab vagyok, felelteim már szűk ellődve. Csak azt akarom kérdezni, hogy izé, hogy van, hogy maga él. Mert ne jelnék, felelt válatvan vatörök. Hát, mert ne jelnék. Ahogy a kardját hüvejbe tette látni látett, hogy a balkeze el van nyomorodva. Úgy áltak az újai, minthogy csipet sótvet volna fel valamikor, és az újai itt nem érta volna többé szét mozdítani. Azt hallottam, hogy magát felakasztották. Engem. Magát bizony, ezelőtt kilencestendővel, egy papa mecsökertejében. A török a pap szóra még kerekevre nyitotta a szemét. Hol van az a pap, mit tudsz róla, hol lakik? És mellemragatta a diákat. Tán rosszat akar vele? Hebekte a diák. De hogy akarok, felelt el a török ennyhültep hangon? Inkább magakarom nekik köszönni, hogy nem bántott. És a diáknak a vállára tette a kezét, mint ha az előbbi mozdulatot is a barátságjelének akarná érteni. Hát akkor nem köszön te meg? Kérdezte Gergely. A dolog olyan hirtelen történt, felelt a yumújzsák a kezét terjégetve. Nem is gondoltam rá, hogy megköszönnyem. Azt hittem Tréphal. Hát ő a haját, hogy felakasztotta volna magát, elbosáltotta. El, keresztényeleg. Én ezt akkor nem értettem, azóta hallottam, hogy a keresztényi szerint meg lehet az ellenségnek bocsátani. Hát jót akar vele tenni? Azt, nem szeretek tartozni se pénzel, se jósággal. Hát a papi sít van, szóld bizalom maladiák. Itt, a táborban. Ittán, ő a szultán fogja, azzal vádolják, hogy ezt a robbantást a meccseken ő követte el. Jumul Jack visszatántorodott, a szeme úgy karikázott, mint a kígyói, a melyik prédállalmelkedik. Honnan ismerette a papot? Ott lagunk egymás közelében. Felalte a diák óvatosan. Nem mutatott neked a papi egy gyűrűt? Lehet, hogy mutatott. Egy török gyűrűt, hodvan rajta meg csillagok. A diák a fejét rázta. Lehet, hogy másnak mutatott a féléket, nekem nem. És a zsevébe dukta a kezét. Jumul Jack megvakartalt a tarkóját. A nagys structól ide oda lengett a süvegén. Megfordult, és ellépet. Az őrök sórjában köszöntek neki. Később már csak az őrök dárdejának a mozgása mudatt a márra megy. Gerke ismét magára maradt. Visszavült a gyöbbre. A robboknak egy üsben leves hoztak, és hozzá ott romba fakan alatt. A törölk, aki hozta, ott állt még ettek, és hogy egy rabsúsokba hozzászolt egy másik hozz, azt a rabototörök felrúkta. A levesbe Gerke is belekóstolt. Lisztes leves volt, sótlan, zsírtalan. Reggel és este az a tábori rabok eledele. Hallott róla Gerkei nem egyszer. Letedte a kanalat, és állfordult az evőktől. Lefekütt a fűbe. A rabok is lassanként abba hagyták az evést, és lefeküttek, el is aluttak. Csak Gerkei nem alutt. A szeme olkar könnyeltelt meg, s a könn lecsordult az orcáján. Ahol egy kopiányira állt már az ég alján, és megvilági tottal sátorok aranyos és lófarkas gombiait, a csidághelyét és az ágyukat. A hosszú nyakőr valahány szörelsét állt mellettem mindig reápp pillantott. Gerkeit bántották a pillantásai. Szinte meg könnyebülten lélekzett, mikor az óriás török nagy válasolakját pillantotta meg újból, ahogy hozzájuk közeledett. Egy tányér napra forgolt rágot, úgy, mint ahogy a disznó rág. Ő nem volt tör, serendes katona, lődörök hetett, ahol neki tetszett. Ménd le tördelték a táborverők előlünk, panaszkadott a hosszú nyakunak, alig hogy ezt az egy tányér találtam. Vagy a hitetlenek takarították el, felelt a az mogorván, mert olyan ez a nép, hogyha megneszeli a törököt mindent be takarít éretlenül is, és tovább sétált a rabok körül. Az óriás lehetta a szemet a napra forgóról, aztán a csutkájába harabott, kiköpte. – Te nem kap szenni, kérdezte Gergely. – Kapok, felelt a török, de alabba Janítsároknak adnak, én most vagyok haddban először. – Az előtt mi voltál? – Csordás, elefán csordás, teherámban. – Milyen eved? – Haszszán. – Egy másik Janítsár őt mellettük a fűben, a markában föld gerincsd a rabot tartott, bicskával faraktar ólá húst, az is megszólált. – Mi csak úgy hívjuk, hogy hajván, mert marha? – Mért volna marha, kérdezte a diák. – Azért, falált a Janítsára, csöntöt a háta mögédobva, mert mindig aztán mondja, hogy ő a Janítsár basa. Vége a második rész hetedik fejezetének. – Egrít csillagok, második rész nyolcadik fejezet. – Ez a Libri Vox felvétel közkincs, felolvassa Marlinger Diana. – Egrít csillagok, írt a Gárdani Géza. – Oda Buda, nyolcadik fejezet. – A diák is végig hevert a gyepen, és a feje alá tette a karját. – Fárat volt, de csak a szeme aludt, az elméje, mint kerék a tengelyen, a szabadulás gondolatán forgott. – Kedvetlenül látta, hogy hajván ismét visszatér, és hogy mellélják uporodva csámcsog, kapott valamely küzsből egy szobákat. – Hítetlen, szólt hajván a diáktértét meglökve, hajni akarsz, hazok neked is. – Köszönöm, felelti a diák, nem vagyok éhes. – Miutál fogtunk nem ettél? – Mondom, nem vagyok éhes. – Az óriásnak bizonyára szokatlan volt hallani, hogy valaki nem éhes, a fejét rászta. – Én mindig éhes vagyok. – És tovább csámcsogott. – A diák visszahajolt a karjára, és a holdra bámult. – A holdna rantszínű fény elemelkedett felkeleten a sátorok felött. – Egy őrfeje valami harminc lépés nyire töllők félig elfötte a holdat. – Olyan volt, mint valami nagycsivegű püspökárnyék, és mint ha a kezében álló dárda, a holdnak a nyelebólna. – Ne aludj, szólt halkan hajven. – Valamit mondanék. – Ráérünk hallnap is. – Nem, még ma szeretném. – Hát csak hamar. – Várjunk is sé, majd ha a hold jobban világít. – A téren ahová be voltak kerítve, egy felől mozgolódást állmat, és az őrök fegyvere sárnyékából, ötmási kárnyék vált elő. – Újrabok voltak. – Öt férfi meg egy nő. – Erre szene kengem a szultán elé. – Ki a bát magyarul vastag medve hangon az egyik? – Én nem vagyok Német. – Német a kutya? – Engem nem szabad bántani. – A török most nem ellensége a magyarnak. – Hogy mertek enged bántani? – Azon van a katonák nem értették a szavát. – Ha megállsz, tovább taszították. – Gergelyik mellett, akkor a tisztás volt, amekor a helyen egy szekén megfordulhat. – Oda telepidették a rabokat. – A magyar látta, hogy senkise hallgat a szavára, hát csak magának áromkodat. – Istenen el egyen a disznó bogányának, még azt mondja, hogy a magyarok barátja. – Barátjám a fészkes fenének, de nem a magyarnak. – Kis szünetudám folytatta. – Az is balond volt, aki először hitnekik, az is aki behívta őket, hogy sű egyenek elavval a zsíváim császárukkal együtt. – A nőt ez alatt elviték közülük az ágyúvantató ökrök és bivajok felé, a többi négyférfi szótanulült a gyöpön, Német katonák voltak, az egyiknek bádokpáncél fény lett a mellén, a fején nem volt semmi, csak az összek útszált nagy haja. – Gergely, odafordult a magyarhoz. – Ugyan, kérdezte, ezek a Németek budalol szöktek. – Bizonyosan, fareltem a magyar, én csak itt kerültem velük össze a szőlőben. – Akkor látta Gergely, hogy a vastaghangu magyar sovány kis korszakálas ember, s hogy ingújban ül a többi között. – Mértestek rapságba? kérdezte Gergely tovább. – Én azért, mert egy pincé berejtőztem, lehet, hogy kémnek gondolnak a balondok. – Kém az ördög, becsületes varga vagyok én, örülök, ha nem látok törököt, nem, hogy utánuk járnék. – Budáról jött talán? – Ondan hát, de bároton maradtam volna. – Ismerj ott az öregceit? – A falábut, hogy ne össmerném. – Mit csinál az öreg? – Mét csinál, verekszik. – Verekszik? – De azán, lórak öttette magát aztán kirihont Bálintúrral a németekre. – De hiszen annak csak félkeze van? – Még is rám ment a németre, mikor visszatértek láttam őket, Bálintúr maga mellévette, úgy védte a kirány néhoz. – Török Bálint? – Az, hely fene sárkány tejen nőtt, ember az is. Minden nap válik vére sem tért hazar csatából. – Aztán nem eset be a zöregnek? – De hogy nem, felelt a varga nevetve. Levágták a fából való kezét a csatából. – A lányát ismerje? – Kérdezte félénken a diák. – Hogy ne ismerném, én vartam neki egy pár cipellőt ezelőtt kéd héttál. Sárga karmazsimból valót, aranyalcafrangolt, szép alacsony szárut. – Ilyet viselnek most az úrik is asszonyok, mára ki teheti. – Úgy ez széplány. – A varga vállat volt. – Takaros. – Egy percra elhalgatott, és meghúztabb a júszát. – Ístenen elegyen a pogányának, mondotta egyszerre hangott változtatva. – Csak visszaadják tán a mentémet. – Mikor jött ebbudáról? – Faggatt a tovább a diák. – Ezzel otthárom nap passzoktem, de bár ne szöktem volna, ennél rosszabb sorom nem lett volna. – Ámbát orkutja a török, Nándorfályért várnál is azt fogatta, hogy nem lesz bántódása senkinek. – Mégis felkonszolták az egész várnépét igaze. – Csak nem gondoljátán, hogy budd a török készbe kerül? – Bizonyos. – Már hogy volna bizonyos? – A templomban mindenéj elmiséznek a török lálkek, már több egy heténél. – Mi csoda? Mit beszél? – Mindenéj felkor kigyúlad a világoság a baldogaszony templomában, aztán kihalatszik a sok illala, ahogy a törökök üvölti kéneklik az istenüket. – Nem lehet az, bátjám. – De isten szent útssáig az. – Hát Nándorfáért váron nem így volt. – Ott is így hallatszott a törökének a templomból minden éjszaka, aztán egy hétmulva török életi a vár. – Ezt csak a féle babona, – szólt Gergelyőszé borzongva. – Már akármi, de én magam is láttam, hallottam. – Különben nem jöttem volna ki a várból. – Hát ezért szökött meg. – Persze, hogy ezért. A családomat még a Német viaskadás előtt elkültem sopromba az öreg anyjukhoz. – Én magam nem mehetem velük, mert jó keresetem volt. A nem esurakt tudhatja az úrfék, mikor budára jönnek, az az első dolgok, hogy új csizmát szabartnak maguknak. Török bálintnak is csináltam, verbőci nagyságosúrnak is én vartam, hát még perénnyi nagyságosúr. – A csizmadia nem végezhet el, amit mondani akart, mert hajván megfogta a mellényeg al léryánál és velemelte, mint a macskát, eldopta a diáktor valamit ízlépésnyire. – A csizmadia nagyot nyekkem versedte a gyöpre, a helyére hajván ölt le. – Azt mondtad, hogy tudsz írni olvasni, hát mutatok neked valamit. Beletöröltem mind a tíz úját a bugyogójába, és elővant a háterről a fehér ökkörből turbát. – Megint megtörült el az úját az ökkörszörbe, és a turbából egy csomó összehajtogatott pergamen papírost vettelő. – Nézd, azt mondja. – Ezt én egy hold dervisnak a csuhája alatt találtam. A dervist valamis ebből te meg, a derekán volt a seb, vagy edd szúrták vagyát lőtték, de az mindegy. Pénz is volt nála, harminc hat arany, az is itt van a tarsolyonban. – Hát hát a megmondott, hogy mik ezek az írások, akkor két arany a tiéd. – Ha pedig nem mondod meg, akkor úgy ötlek kupán, hogy megdögg lesz. – A hold erősen világított, körülöttük mindenki aludt. A csizma dia is összekucorodott a gyepem, és iparkodott vígasztalást találni az állomban. – A diak kibontott a papírost csomót. Tennyi ennyi nagyság gulapok voltak, és mindenféle négyütt és hadszogletes rajzok a lapokon. – Nem látok jól, szólott a diak. A hold nem elég világoszság az ilyen apróírás elolvasásához. – A török fölkelt, és karnyivastag lángoló ágathozott a tűztől, tartotta. – A diak nézte az írás meg a rajzokat figyelmesen és komoran. – A tűz meleget langalt az arcára, de ő alig érezte. – Egyszer azt nem fölemelte a fejét. – Mutattad már valakinek ezeket az írásokat? – Mutattam, mutattam, de volna si nem tudták. – A falangi állobbant, a török letette. – Nekem a te pénzed nem kell, folytatta a diak. – Az öklöttől sem félek, mert én a szultán rabja vagyok, ha meggyütszengem a szultának számolszérte. – Ha nem hata azt kívánod, hogy megfejtsem ezt az írás, én is kívánhatok tőled valamit. – Mit? – Ez az írás neked sokat ér, mert egy sendervistől való. – Ez el szerencsét, hogy nekem mutattad meg, mert mindentörök elvenné tőled. – Ha nem én csak azzal a feltételán magyarázom meg, ha te elmédyehoz a paphoz, aki madélben a robbanes csinálta, vagy ha nem ő csinálta, ott találták. – Bizonyosan ő csinálta. – Hát mindegy, megnézett, hogy éle vagy meghalt. – A török az állahegyét fogta, és gondolkodva nézett gergelyre. – Én addig, még oda jársz, átvisgálom a papiros aidat. – Biztattal tovább a diak. – Most már nem kell a langse, a hol delég évilágít. – És újra beleméjett a rajzok szemlélésébe. – A rajzok magyarországi várakrajzai voltak, onnal készültek. – Ittott törlés, egy x alakul és egy o alakuljegy az egyik rajzon szembetűnő. – A lapalján magyarázatullat innyelven, x-a vár leggyöngébb része, o az aknaáses ralkalmos hely. – Néhoz ez az ó egy nyíla lakuvon allal volt megtoldva, néhoz hiányzott is. – A diak elkeseredetten rázta a fejét, valamikém rajzai voltak a kezében, többint harminc magyarországi várnak a rajza. – Mit tegyen? ellopja? az lehetetlen. – Elégesse? a török megfoltja érte. – Az izgalomtól sápat tan tartott a kezében a papirosd, aztán a mellényes ebében nyúlt, és egy darabka ont vettelő. – Kitorült-e minden rajzan az x-et és az ót is, és ugyanolyan vanással másháire jegyezte. – Ez volt minden, amit tehetett. – Hogy a török még oda volt, az utolsó rajzott sokkáig tartotta a kezében. – Eger várát ábrázolta az, egy minden lábán csonk a béka alakjában. – Azért ragadta meg a figyelmét, mert négy föld alatti utat látott rajta, és az utak között termeket és egy négy születes vízmedencét. – Milyen különös építmény? – Mint ha aki képítették arra is számítottak volna, hogy a föld alatt folytattják a harcot, és ha ott nem sikerül, négy uton négy felé menekülnek a várból, míg az üldözők belapusztulnak a medencébe. – Felpillantott, hogy jön el a török. – Jött! – Magas óriás árnyéként közeledett az ágyjukmellett. Gergely gyorsan golyó van morzsolta azt az egy rajzot, és a mellényes ebébe dúgta. A sebben nyukad szakított az újjával, és oda bocsátott le. – Az után újra a tértére ki terjesztett rajzok fölé hajolt. – A pap élmég, szólt le kuporodva a török, de azt mondják nem éri meg a reggelt. – Láttad? – Láttam, minden orvos ottül a sátorkörül. – A pap meg felpárnázzott ágyon flekszik, és úgyhörög, mint a hasba szurtló. Gergely a személyre takartal kezét. – Te a cinkosa vagy, szólt a török meg rándulva. – És ha az vagyok, a szerencséd a markomban van. – A török pistagott, egyszerre megjámborult. – Szerencsével jár az a papiros? – Nem a papiros, hanem a titka, de csak töröknek. – S vissza nyújtotta a papirosd. – Hát beszélj, szólt mélyhangus uttogással az orjás. – Megtettem, amit kívántál. – De ki is kell engem szabadítanod? – Hoho, mordult fel a török. – Ez a titok neked többet ér. – Megtudom mástól. – Török elveszítőled, keresztény. – Mikor akatsz megint olyan keresztényre, a kiért latinul, törökül egy györánt, és akinek te olyasmivel szolgálhatsz, hogy neked viszontzásul megnyitja a szerencséd lakadtyát. – A török nyakorragadt a diákat. – Meg folytalak, ha meg nem mondod. Kikiáltom, hogy nálad egy szentáldása van. – Többet nem mondhatott. A török újai vaskapocsként szorultak a nyakára. – A lélegzet elhelfulladt. – Azon van a török nem akarta megfolytani. Mi haszna lenne abból? – Ha meg folytja a diákat, meg folytja velet talán a magas szerencséjét is, és hajven nem azért indulthatba, hogy beverhesse a fejét, órakat lenni, mint minden közkatona. Újai eltágultak a diák nyakán. – Hát jó, szólt komaran. – Agyönüthetlek, akkor is, ha bajba keversz. – Hogyan gondolod, hogy megszabadítsalak? – A diák nem bírt azonnal felelni, levegőzni kellett a szorítás után. – Először is, szólt lihegve, lefűrészeled a lábambról a bilincset. – Az óriás megvetően mosajgott. Körülnézett, s nagy vörös kezét lenyújtotta az egyik bilincsért. Kettőt roppan totrajta. A bilincs halkcsörrenés elomlott a fűközé. – Az után, kérdeztett a vág kíváncsi szemmel. – Szerzelnekem egy szpáhi süveget, szpáhi köbönyeget. – Az már bajos. – Valamelyi kalvóról leveszed. – A török a nyakát vakarta. – Ez még nem minden, folytatta a diák. – Lovat is kell szerezned, meg valami fegyvert. – Akármi fegyvert nem bánom. – Hágyém nem lesz, megkapod az egyik hancsáromat. – Elfogadom. – A török körülnézett. – Minden felialvog, csak az őrögtüntek felimittam ott, – A minnesztelen árnyékokként jártak fel és halá. – A hosszú nyakúvalmi húszlépés nyire állott, – A lándzsája levolt szúrva a földbe, arra támaszkodott. – Vári, szolt az orjás. – Fölkelt és elszammagot kellett felé. – Eltünt a sátorok között. – Vége a második rész nyolcadik fejezetének. – Egrít csillagok, második rész kilencedik fejezet. – Ez a Libri Vox felvétel közkincs. – Palolvassa ma elingerdiána. – Egrít csillagok, jért a gárdonyi Géza. – Oda Buda, kilencedik fejezet. – Gergely eldölt a fűben, mint ha ő is aludna. – De nem akartaludni bármilyen fáradt is volt. – Felszelmel fölföld vizsgálódott az égre, hogy összérkezi kell a holdázal a hosszú tutajforma szűrke felhővel, amely mozdulatonul látszik állani az ég közepén. – Ha összérkezi, kedvezősötétség takarja a földet. – Másik szemével meg a véghonnyaku Gorombajani csart vizsgálta, aki olyan formán állott, mint a csupasznyakusása fogságban. – Bizonyosan állva aludt. – A naphosszat járt katonák állva is alszanak. – Az éj enye volt, s a levegő száz ezer ember halkorkolásátor remegett, mint ha maga a föld mormolt volna mély egyhangú mormolással, mint a macska, mikorfon. – Csak olykor hangzott egy-egy kutyavugatás, egy-egy őrszó és a lobaklegelésének halkropogása. – Gergely is elálmosodott lassankint, a fáradtság elcsigáztta a testét. – Az aggodalom elbágyasztotta a lelkét. – Az elítéltek is mindig alszanak a kivégzésük előtt való éjszakán. – De ő nem akart aludni. – Küzdött az állom nehéz levegőj ellen, amely a táborra nehezült. – Küzdött. – De végre is lecsukódott a szeme. – S ime, azt látja ott van ahodan elindult. – A samogyvári ókastét annoló szobájában, a törökbálint két gyermeke mellett. – Az asztalnál ülnek a nagy festetlen tölgyva asztalnál. – Szenben velük Gáborpap egy nagy pergamenkötéses könyvre hajol. – Barra az ablak, amelynek onkarikás kereküvegein besüt a nap, és ráterít is ugarait az asztalcsarkára. – A falon két nagy földkép. – Az egyik ábrázolja Magyarországot, a másik a három világrészt. – Akkor még nem rajzoltek meg a tudósok a kolombuszföldjét, – Csak éppen hírez szállongot, hogy eddig ismeretlen világrészt találtak a portugálok. – De hogy még az benne, senki se tudta. – A Ústráliáron még csak nem is álmottak. – A Magyarországi mappán kivoltak rajzolva a várak, egy-egy sátur alakukképpen, az erdőben meg kivoltak rajzolva a fák. – Jó mappák voltak azok. – Könnyen megértette az is, aki olvastni nem tudatt. – És abban az időben a címeres nagyurak közeti sok volt, aki nem tudott se miérni, sem olvastni. – De hát minek is, arra való az íródiák, hogy írjon ha írni kell, ha meglevéljen, olvassál az urának. – A papp felemelj a fejét és megszólal. – Mátolkezve nem tanulunk se szintakszist, se geográfiát, se históriát, se batanikát, – Csak éppen a töröknyelvet meg a németet, meg a kémjából annyit, hogy hogyan csinálódik a puskapor. – Töröknyelcsi beletaszítja a lúdtollat a kalamárizsba. – Időpocsékolás már azt is tanulnunk, mester, hiszen akármelyik törökrabbal tudunk már beszélni. – A németnek meg már hátatfordított a pámuram. – A tíz éves feri a fejének egy könnyürántesával hátraveti váligérő magyarószín haját és közveszól. – Minek kémja is, van az én napámnak puskapor annyi, hogy soha el nem fogy még a világ. – Hoho, Urfi, feleli a papelmos olyodva. – Te még olvasni se tuzbe csületesen, tegnap is kikerónak olvasta a cizerót. – A szobak küszebén törökbárin daliás alakja jelenik meg, az a kék bársony dolmány van rajta, amelyet János királyi hagyott rá halál akor, de rekám meg a görbe könnyűkard, amelyet csak ünnepi akalommal szokott viselni. – Vendég érkezett, szólt a papnak. – Öltözzetek átfigyük, gyertek le az udvarra. – Megsimogatja a feri gyerek haját, és újra eltűnik. – Az udvaron egy nagy bécsívasos szekér, amelyet egy német a szolgájával. – Rajogó vérteket emelnek ki a szekérből, és láddogatják a törökraboknak. – A rabok az udvaron cölöpök reaggatják a vérteket. – A kocsi mellett négy előkelő úri ember áll a bálin tortásaságában. – Bemutatják neki kafiukat. – Az egyik rövidorról tüzessemű alacsony barnaifjú. – Felemelj a kis török ferencet, és úgy csokolja meg. – Tudod, de még ki vagyok én? – Miklós bácsí, feleli a gyerek. – És a másik nevem? – Ferkó elgondolgozvan, és Miklós bácsínak púha a fekete szakállára. – Helyett, Tejános szól. – Zírinyi. – Nem zírinyi te, igaz ítja a zapja. – Zírinyi. – Mindez megtörtént egyszer. Néha visszáll mondjuk, ami elmult, és az állom nem igen változtat rajta. – Ahogy tovább történt annak a napnak a lefolyása, úgy állmodt a gergei is tovább. – Mikor a hat melvért fel volt állítva a cölöpökre, az ura puskát vettek elő és rálőttek. – Az egyik vért ennát ment a golyó, azt visszalták a bécsikeres kedőnek. – A többit, amelyik csak behorpatta lövésektól megvették, és megosztották maguk között. – Eközben belesceledett, vacsoráhozültek. – Az aztal főtt török név foglalt el, az aztal véget meg bállint úr. – A vendégek vacsorralat kifagadták a gyerekeket, hogy miből mit tudnak. – Különösen a bibliát meg a katekizmust kérdezgették. – Török bállint darabík csendes mosolgással hallgattal jambor kérdéseket, aztán megráztal fejét. – Hát ti az gondoljátok, hogy az én fiaim csak katekizmust tanulnak. – Mondd el Jancsi, hogyan szokás ágyut önteni? – Hány mázsás a tapám? – Cázmázsásat, aki arcangyalát. – Cázmázsás ágyúnak? – kesztelve a fiú. – Kel 90 mázsa rész, meg 10 mázsa ólom, de szükség idején harangokból is lehet ágyut önteni, és akkor nem kell bele ólom. – Mikor a matéria megvan, olyan még gödrötásunk, a meg korára az ágyut akarjuk csinálni. – Legelőször is ragadós és tiszt a agyakból rudat gyúratunk. – Az agyakba csepűt keverünk, a közepébe meg vaspálcát szúrunk. – Minek az a vaspálca? – kérdezte Bálintúr. – Hogy az agyak megálljon, különben eldülne, vagy álgörbülne? – Aztán okos szemét az apjára függjesztve folytatta. – Az agyagot keményre kell gyúrni, és össze kell keverni csepűvel, néha két napik is gyúrják szakadatlanul. – Mikor az megvan, leállítják a göldör közepébe, és megméregetik, hogy egyenesen álljon. – Aztán az ágyúentő külső borítékot csinál hasonlóképpen tisztított, és meggyúrt agyakból, és fölépíti az agyakból való rút körül gondosan. – Öt újnyi hézagnak kell körös körül maradnia, de ha bővében vagyunk a résznek, vastagabb is lehet az ágyú. – Mikor ez is megvan, körül rakják az agyakot kövel és vastámasztókkal, oldalt meg két katlant megraknak tízöl fával, és a fölé rakják a rezet. – Az után valamit kifelejtettél. – Az olmot, – szólt közben kis veri. – Hiszen most akarom mondani, – vágott vissza a fiú. – Az olmot is bele darabolják. – Aztán éjjel napval tüzelnek, míg csak a rész olvadásnak nem indul. – Azt sem mondta, hogy megkorral legyen a kemenze, – szólt ismét az öcsike. – Hát na, anyj meg, vastag, – tudhatja, kinek ezt van. – A vendégek ne vettek. Jáncsi pedig durszásen leült. – Megállj, – marogja, – az öcsére villant vaszemét, – majd számolunk. – Hát jó, – felállta a zapa. – Atenem tudod állmondani, – majd állmondja az öcséd. – Mond el, ferikám, – mi még hiányzik. – Mi hiányzik? – felállta vállatva a kis fiú. – Az ágyútt, – mikor kihült, – kiveszik a földből. – Az ám, – szóldi egy dalmos anyancsi. – Hát a reszelés, – hát a simítás, – hát a három próbálövés. – Feri elvörösödött, – és a két gyerek menten összeverekedik ott az asztalnál, – ha vendégek el nem kapják őket, – hogy összecsókolgassák. – Az a legjobb, – szólt nevett a török bálint, – hogy a gyújtójukról mind a kettem megfeledkeztek. – Aztán mindenféle hadi ügyekről, törökről, németről beszélgettek az asztalnál. – Egy szer gergelyhez is szaldak. – Ebben jeles ember lesz, – mondott a török bálint, – a gergely fejét megsi magatva. – Olyan az eszem, mint a tűz, – csak akarj a gyöngemég. – Ej, felált ez réni, – nem akar a reje a fő, – hanem a szívereje, – a bátorság, – egy agár megkergett száz nyulat is. – A vacsora végetért, – csak az ezűs kupák maradtak az asztalon. – No, – most búcsúzetok el a vendégektől, – és erregyetek az anyátok szárnyalá, – szólt a gyerekeknek török bálint. – Hát a sebbők bácsi nem ének el, – kérdeztel kis feri. – Egy szeli idkis, szörös képű ember megmozult erre az asztalnál, – bálint óra nézett. – Az ám jó, Tino-di, – szólt meleg tekintett ez rényi, – ének egy nekünk valami szépet. – Tino-di sebestjén fölkelt, – és a terem szögletéből kobosztam el telő. – Hát jó, – szólt az apa, – egyényeket végig hallgathattok, – de aztán takaradót fújunk. – Tino-di valamivel hátráptolta a székét, – és megfutatta az ujjait a kobozott húrján. – Mit énekeljek, – kérdeztel gazdát. – Hát a legújabbat, – amit a múlt héten szereztél. – A mohácsit? – Azt, ha ugyan a vendégeim más nem kívánnak. – Nem, nem, – szóltak a vendégek, – hajjuk a legújabbat. – A terem elcsöndesült. – A szolgák elkoppantották az asztalonáló vízgyertjákhamvát, – és az ajtózúbba ültek. – Tino-di még egyszer végig pöngette a húrjait. – Egy kolcsotivott az előttálló ezüstkupából, – és mélyi, lágyférfi hangon kezdte az énnekét. – Siralmát éneklen most Magyarországnak, – vérrelázott földjét mohácsicsatának, – – Mint húltás sok ezről nemzet virágának, – és lőngyászos elveszte az ifjúkirájnak. – Valami különös volt az énnek lése. – Inkább elbeszélés volt az énnekkel, mint dalolás. – Néha végig énnek eltegy sort, – a másikat csak szóval mondta el, – a kobozra hagyva a dallamot. – Néha csak az utolsó sor végét fogta ének hangra. – A szemme az éneklés alatt maga elémerült, – és olybát tünt fel az előadása, – mint ha csak magát tudná a terámban, – és magának ének elne. – De az ő együgyű versei, – mint Gábor Papetsen meg egy ezt-e, – ha olvasod a rabosak, – és minden műbészetnél kül valók is, – az ő ajkán szívet indítóan szépen hangzottak. – A szavaknak más értárnak ált az ő ajkán. – Ha ő azt mondta, gyász, – akkor elsötétült minden a hallgatók szemelött. – Ha azt mondta harc, – látták az öldöklő dulakodást. – Ha azt mondta isten, – a fején éreztem mindenki az isten fényességét. – A vendégek már az első verszaknál a szemükre tették a kezüket, – amint az asztalánákkönyök öltek, – és törökválni szeme is könyve borult. – A király mellett harcolt ő mohácsan, – a király testőreik között. – 4000 szem tanújáért még akkor a csatának, – és az egész magyarországot az erőtlenség, – elveszettségérzete csüggesztette, – mint ha gyászfátyon leveget volna az egész országon. – Tinódi elénekelte a csatalafolyását, – és a jelenlevők búsvigyelemmál hallgatták. – A hősi jelentek nélk felragyogotta szemük, – az ismerős neveket megkönnyeszték. – Végültinódi a befejező vershezért, – és az ének enykebb sóhajtás volt, – mint ének lése. – Mohács mellett van, – egy kaszállatlan mező, – az a világon a legnagyobb temető, – egy egész nemzetre terülott szemfedő, – föl se talmasztja tán az örögteremtő. – Föl talmasztja, – kiáltod zsrénya a kardjára csapva, – sajobját fölemelte, – szentes kűvés urak, – hogy életünk minden gondolatát a hazaföl talmasztásának szentejük, – hogy addig nem alszunk puha párnán, – még a török egy lábnyomot mondhat magájénak a hazafölgyeből. – Hát a Német, – felállt készerűen török bálint, – azért pusztúlyanál megint 24.000 magyar, – hogy a Német kerek egyen fölink. – Ebúra fakó, – százszor inkább a becsületes pogány, – mint a hazugsággal bélelt Német. – A te a pósod is Német, – csapta visszaz rényi fellobbanva, – a Német mégis csak keresztén. – Ott az igazság, – szól csillapítóan a vendégek közület györeg úr, – hogy a magyaroknak nem szabad harcolni a legalább ötvenesztendeig, – szaporodnunk el, mi előtt harcolnunk. – Köszönöm, – felett zrinyi az asztal a csapa. – Nem akarok ágyban heverni ötvenesztendeig, – és hogy erre föl is kelt az asztaltól, – akarja megcsördült. – A csörre nése Gergely kinyitotta a szemét, – és bámul valátta, – hogy nem a török bálint asztalán elül, – hanem a csillagoség alatt fekszik, – és előtte nem zrinyi el, – hanem egy széles vállut örök. – Hajván volt, – az rukta meg a lábát, hogy ébredjem föl. – Itt a ruha. – Köpenyeget megturbánt vetett a diákelé, – lovat majd út közben szerzünk. – A diák magára kapta az páhi köpenyeget, – és a fejére húzta a tornyos süveget, – kiséből volt mind a kettő, – de jobban örült neki a diák, – mint a hercegíruhát kapott volna. – Az orjás lehajolt, – és egy-két roppantással letörte a diáklábáról a másik békót is, – aztán megindult elött a éjszak felé, – a köpenyeg hosszúvalta diáknak, – fel kellett szoríteni a derekához, – szapora lépésekkel ment az orjás oldala mellett tovább. – A sátorokban és a sátorok előtt minden öt aluttak, – egyik másik rész gombals és lófarkas sátor előtt őrállott, – de az is alutt. – A tábor végtelen hosszúnak tetszett, – mint ha az egész világ csupa sátor volna. – Egy helyen aztán a tevég sokaságában jutottak, – ott kevés volt a sátor, – a nép a gyöpön heverválult minden felé, – hajván megállt egy kék vászondarabokkal volt az ott sátor előtt. – Öreg, kiáltott be, – kej föl! – Alacsony öreg emberke bújt ki a sátorból, – a feje kopasz, a szakála hosszú és fehér, – térdigérőinkben léped ki, mezzit láb. – No, mi az, kérdezte ilyetten, – te vagy hajván? – Én vagyok, feláltatörök, – ezelőtt egy héte lelre a szürke lóra alkuttam nálad, – és a tevég között legelő ottromban ad lóra mutatott. – Adad úgy, ahogy kértem! – Ezért költött el fel! – Húsz gurus, – amint mondtam! – A török előkapart az ez is pénzt az övéből, – először megolvasta az egyik markában, – aztán a másikban, – végül pedig beleolvasta a kereskedőnek a tenyerébe. – Sarkantyú is kell, – szolta Diák, – még a kereskedő a loat oldozta. – Ráadásul egy pár sarkantyú tatsz, – mondott a hajván. – Majd holnap? – Most, azonnal. – A kereskedő bement a sátorba, – ott csörgött Kotarászott a sötétben, – aztán egy néhány rosszdás sarkantyúthozott elő.