 I dag skal vi tale om kirke. Det er dem, der er lige så bredt, som hvis jeg havde foreslået, at vi skulle tale om kirkekultur eller politik eller kunst. Og fordi nok kan man godt sige noget generelt om kirkebygninger. Måske. Men kirke, så er det lidt en anden størrelse. På hvad vil det overhovedet sige at være kirke? Det har været et af teologiens allerstørste spørgsmål lige så længst som der har været kirke. Jeg er lige siden den allerførste pinse. Og derfor er jeg ikke tænkt mig at besvare spørgsmålet i den her forlæsning, men jeg er tænkt mig at udfordre vores forståelse af begrebet ved at byde indenfor en kirke, som holder til på en bar, og hvor øl og pizza er en fast bestanddel af Gudstjenesten. Men vi begynder et lidt andet sted. Jeg er netop hjemmevendt fra et længere studieophold i Boston. Og her beslutter jeg mig for at gøre det, som er meget amerikansk, nemlig at gå på church shopping. Det vil sige shop efter den kirke, som jeg helst vil være i. USA bliver ofte betegnet som mulighedens land, og alle lande lige så må man i hvert fald konstaterer, at der er mere på hylderne. Det gælder også kirker. I den bydel, hvor jeg boede, der var der en gade, hvor der indenfor 100 meter lå fem forskellige kirker. Og det gjorde mig temmelig nysgerrig på, hvad de her fem forskellige kirker så havde at byde på. Og derfor så bestemte jeg mig for at være eneste søndag og gå i en ny kirke, for at få et indtryk af Gudstjeneste og menighedsliv i den bydel, jeg var i. Og lad dem være sagt med det samme, at hvis jeg havde været placeret et andet sted ind i Boston, så havde min observationer givet være nogen helt andre. New England, som Boston befinder sig i, er kendt for at være ret europæisk og Boston er temmelig frisindet. Og der vil jeg også indvirkning på, hvadfor nogle kirker man kan finde. Had jeg for eksempel placeret mig i sydstaterne i USA, så havde det givet være noget mere konservativt teologi, jeg var stødt på. Men det, der i hvert fald var kendt tegnene, fordi cirka 15 kirker, som jeg nåede at fejre Gudstjeneste sammen med, det var i mødekommenhed. Man blev budt velkommen i døren, man fik en Gudstjeneste folk, og så man havde en chance for at følge med, selvom man var ganske ny. Og så fik man en lille kort, man kunne udfylde, hvis man havde lyst til at blive kontaktet af kirken bagefter. De gjorde også meget ud af, at man var klar over, hvadfor nogle aktiviteter de havde, så der var også en bagside, hvor der stod alt, hvad den her kirke nu kunne tilbyde. Og så kunne man jo så tage det hele, eller være, og hvis man ikke brudte sig om det, så kunne man jo bare gå lidt længere ned af gaden. Kortsagt, så blev man budt velkommen, og man blev en dag budt velkommen til noget bestemt. Det kan virke et temligt forbrug orienteret, og det er det egentlig også i en viss udstreckning. I hvert fald så gjorde de her kirker meget ud af at være synlige. Det gjorde de ved at have mere eller mindre opfind som plakater for en deres kirker ved at have bannere og vende dag at reklamere på metrostationerne. Her er der nogle eksempler på det. Men min erfaring var faktisk, at uanset, hvor meget reklamet en kirke havde gjort, inden jeg troede det inden for kirketøren, så skete dernede andet i det øjeblik, jeg kom ind. Her blev man budt velkommen til et fællesskab. Der var ikke længere flotte slogans eller lækre layouts på deres reklamer. Man blev inviteret til et fællesskab. Det fællesskab, det kunne så til et temligt forskelligt ud. Det kunne være mere eller mindre inkluderende. Det kunne være mere eller mindre og tiltalende, rellen subjektivt vurderet. Det kunne være mere eller mindre forpligtende. Men det fællesskab var det, og det var et bestemt fællesskab. Det var et religiøst fællesskab. Der blev slet ikke laks jul på det. Et religiøst fællesskab forstod i den måde, at man blev inviteret til i fællesskab og lyde til at leve af og ved evangeliet. Lyde til at leve af og ved evangeliet, det kan være ret store ord, når man tænker det i en almindelig lokaldansk folkekirke sammenhæng. Det kan også være store ord, når man er et helt almindeligt folkekirke medlem, som måske kunne bruge kirken, når der er særlige lejligheder. Men her, der var det altså religiøst. Til det er der to ting at sige, for det første, at retorikken i USA er ganske enkelt anden, særligt når det handler om det, der er med Gud. De tager ganske enkelt større ord i deres mund helt generelt, end vi gør her. For det andet, så er det religiøse landskab i USA, det er også markant forskelligt fra det danske. Her i Danmark, der er der ca. 40% af den danske befolkning, som er medlem af samme kirke, nemlig den evangelie skluderske, altså den, vi kalder folkekirke. Det er en temlig unik situation, og man ser det faktisk ikke ret mange andre steder i verden. I USA, ja, der er det kirkelig landskab også præget af Christendom. Men det findes simpelthen i så mange forskellige afarter, at man slet ikke har fornemmelsen, at det der med en moderkirke, det findes ganske enkelt ikke. Menighederne i USA, de kan derfor på ret mange måder egentlig sammenlignes med, det vi kalder valg- menigheder her i Danmark, er flere grunden for det første, fordi de er tilvalt af de enkelne medlemmer. Selvfølgelig med den vane eller tvang, der kan være i at tilhøre den samme kirke som ens forældre. Men de er i hvert fald tilvalt på lidt den anden måde end det at være født eller døbt ind i folkekirken som sped. For det andet, så er de ikke bestemt ud fra en sovnestruktur, ligesom det her i Danmark. Kirkerne er ganske enkelt placeret der, hvor folk lige synes, hvilket også vidner om den her vej med fem kirker, inden for 100 meter. For det tredje, så er samtidig menigheder, de er finansieret direkte af medlemmerne selv. Der findes altså ikke kirkeskat i USA. Og når man forsøger at tale med amerikaner om kirkeskat, så synes langt de fleste, at det lyder meget mærkeligt. Men udover de her strukturelle træk, så var et af de markante kettetegnerne ved de her menigheder, det var, at de havde stor fokus på at udføre socialt arbejde i det lokale måde de nogle gange var placeret i. Og man skal altså heller ikke være ret længe i det her såkaldte mulighedernes land, før man bliver meget glad for, at man bor i Danmark, bor i et velfærdssamfund. For nøden, ja den er altså til at få øje på i USA. For bare nævnt et eksempel, så er hjemmesødet kæmpe problem. Og når man bor i en nation, hvor staten ikke gør noget ved det, ja så løfter kirkerne, de lokale kirker, ret konkrete opgaver for de her mennesker. I Danmark, der taler vi meget om, at staten har overtaget opgaver som traditionelt set egentlig for kirkens, og at det derfor kan være en lille bit smule svært at være kirke i Danmark. Men hvis USA er alternativet, så ved jeg godt, hvad jeg vil vælge. Men altså, inden vi skal til kirken som holder til på en bar, så skal vi lige kaste et blik på to trends, som den er udtryk for. Den første trend, det er det, at der er flere kirker i USA, der identifierer sig selv som open and affirming. Det kan best oversettes som åben og bekræften eller åben og anerkendende, men åben og anerkendende i forhold til hvad, hvor man spørger. Som regel betyder det, at kirken betragter sig selv som gay-friendly, eller altså åben for homosexuelle. Men det kan også være meget bredere, nemlig at den er åben for alle uanset køn, allersseksualitet, race eller religiøs overbevisning. Det er altså ikke alle steder i USA, at det er tilfældet, og det er derfor, at det er blevet en meget markant identitetsmarkør, i forhold til at tage afstand for de mere konservative grene, som der også dominerer amerikansk kirkeliv. Den anden trend, det er en jeg har valgt at kalde church for the wounded, eller kirke for de såret, og nogen vil endda gå så langsomt til at sige kirke for de traumatiserede. Det dækker over, at der er flere menigheder og flere kirker, der opstår udelukkende for at skabe en ny form for kirke, for dem som har haft meget dårlige erfaringer med mere etablerede kirkeformer. Det kan være dårlige erfaringer i form af diskrimination på grund af køn eller seksualitet, og det kan også være ubehagelige oplevelser med meget aggressiv mission. Derfor så forsøger man at lave menigheder, hvor det nok bare kommer som man er. Og på den fine forsong, så har vi kommet frem til kirken på barn, Boston Pop Church. Her er der nemlig godt meget ud af at virke meget lidt som en etablerede kirkeform. Den etablerede kirkeform, som de fleste af denne her lille menighedsmedlemmer, har meget uheldige erfaringer med. Gudstjændsen, den afholdes ikke søndag form i dag, men der er imod lørdag eftermiddag, kl. 17. Der er ikke nogen præst, der er en form for urstyre, men ikke nogen præst. Det traditionelle kirkerum, det er jo så, som sagt, skifter ud med en bar. En dag i baglokalet er en bar, men salundørne indtil den øvrige bar og de øvrige gæster. Ja, det står fuldstændig åbent også under Gudstjændsen. Deltagerne, de sidder i, lærer sofaer rundt om et bord, som er dækket med brød og vin til nader. Der er en lille insamlingsbox, der er lys, der er du, og så det her. Det er Gudstjændsen programmet, som er stillet i en plastikfolder, som mest alt kommer til at minde om barns drængsmenu. Ømm… Auldet. Ja, det er skiftet ud med en gadermusikan, men guitar. Og kirketjæneren, ja det er bare en fra menigheden, som sørger for, at alle har et sted at sidde, og at alle har det ikke lモ ASMR-hag. Insamlingen, i den her lille insamlingsbox, som pussigt nok med jo mest alt om et minor código kirke. Men insamlingen, den annonseres altså ikke i den her kirke. Men den forgår helt af sig selv, og naturligvis ganske frivilligt. Og de pengene, der kommer ind, de går til at betale gademusikanten, som rent faktisk er brug for det, og så går det til forskellige velgårdende formål, som menigheden beslutter sig for i fællesskab og støtte. Og når scenen så på den måde er sat, så lad os tilbage i kirken lov til selv og præsentere sig. Welcome to the pop church. We are a church in a pop, and the spirit is with us. In this place feel free to move about, help yourself to food and drink, and express yourself openly. We come together with diversity of thoughts, stories, talents, hopes and hurt, and all we bring is welcome. We pray that in coming together with all our differences and with spirit, we participate in a new divine reality. This is sacred space. Det her er det velkomsten, som lyder til hver eneste guldstjeneste selv når der ikke engang er nye deltager. Og tonen bliver altså slået ande fra starten. Det her er et rumligt miljø, hvor man kan komme præcis som man er, og hvor man bliver inviteret til at deltage den udstrækning, man har lyst til. Der er ikke nogen krav, der er kun immunisationer. Så havdes det også, at det her er et helligt rum. Ikke helligt, fordi det lige som kirker er bygget til at være et gudshus, men fordi den her menighed simpelthen tror på, at man kan bekræfte den iboende hellighed ved et værdrum, bare ved at forsamle sig fra gudsjeneste. Og det kan altså lide en lille bit smule mærkeligt, at man ikke har behov for at hente verken hellighed eller højtidlighed fra et traditionelt kirkerum. Men der vil den her kirke sige, gud er til stedet, og gud som i øvet bliver meget politisk korrekt omtaget både som henne og hund. Men gud er til stedet bare ved det, at vi forsamler os for far af gudsjeneste. Og grunden til, at det netop blev en bar, ja, det var, at du er der og grundlæggerne til den her kirke bare følte sig bedst til pas. Selvom er det alle som kan lide meget utraditionelt, så er der i selve gudsjændsen mange traditionelle elementer. Der er ingangsbøn, der er Bibel-læsning, der er prædikken, der er nadevård og der er vilsignelse. Men der er ikke ret mange af de elementer, der minder særlig meget om det, vi kan finde, for eksempel i Folkekirken. Nadevård, for eksempel, ja, den indtages af deltagernes egne medbrægtet shotglas. Prædikken er en dialog, som foregår ved at der bliver læst fra Bibelen, så er der en lille bit smule stillhed til eftertange og så bliver der lagt op til diskussion af tekstens temare. Og så gives ordet frit. Og her gør der altså en dyd ud af, at man kan tale eller tige, som man har lyst. Dem, der taler, kan sige præcis hvad de vil. Der er ikke noget dormatik politi, der bestemmer, hvorvidt det er en rigtig eller forkert læsning. Og der heller ikke bare én, der har tale tiden. Kort sagt, så bliver det i ordens væsentligste forstand til en samtale. Og den her samtale, den skulle gerne bringe evangeliet ind i deltagernes verdensliv. For verdensliv, det er vigtigt for den her menighed. Og det illustreres også ved, at de har et særligt gudstjeneste punkt, der hedder telling our story. Det her, hvor man sådan ligesom kan tjekke ind og høre, hvad folk ligesom har bedrevet siden sidst, hvordan de har det. Og det er altså med til at skabe en intimitet deltagerne imellem, og det er også med til at skabe en kontinuitet. Fordi man behøver aldrig starte forfra, når man skal fortælle sin historie. Der vil altid være nogen, der har hørt, hvad man sagde sidste gang. Så det gudstjeneste element lyder ret besnærende. Men det fungerer selvfølgelig bedst, fordi der aldrig er... Altså der er mellem 15 deltager til de her gudstjenester, som regel kunne syge 8 stykker. I kirkerummet med 50 deltager, eller flere der ved det, så synes jeg, at det fungerer tændt dårligt. Men ud fra denne kirkes intention om at skabe et rum, hvor man bliver hørt, set og anerkendt. Ja, der virker det faktisk. Det sidste gudstjeneste element, jeg vil navne det, er menighedens såkaldte fredshilsen. I flere kirker der foregår det ved, at man på et givet tidspunkt i løbet af en gudstjeneste går rundt og giver hinanden hånd og ønsker hinanden guds fred. Men i Boston Pop Church lyder de sidste to linjer af en længere hilsen, som følger. Så nu hvor vi har fået en idé om, hvad den her Pop Church er for en størrelse, så bliver man nok nødt til at gå tilbage til forelagsningens indledning, hvor jeg påstod, at vi skulle tale om kirke. For er det her egentlig kirke? Altså kan man ikke bare sige, at det er en flok mennesker, der mødes på en bar og drikker øl og taler om gud. Jeg mener, der er ikke nogen præst. Rummet er mildstalt tvivlsomt, og der er meget, meget få deltager. Så hvad er det der for den her gruppe til, og mener de, de laver, at det er kirke? Og hvad er det, der får dem til, og mener de, de mødes om at være lørdag, at det er guds tjeneste? Altså det åbenlyste er jo, at for os, som synes, at det måske er en lille bit smule tvivlsomt, hvor vidt det her er kirke, det er at kigge på kirkebygningen. Hvad er livet af en bar? Ja, det kan virke teltalende på nogen, men det kan i hvert fald også virke provokerende på andre. Og selvom at Boston Pop Church behævde det, at det kan have et almindeligt kirkerum også, ja, så kommer man i hvert fald ikke udenom, at den, som inkluderende invitation, som de forsøger at lave, at den har sine begrænsninger, fordi man vælger en bar. En bar er et dårligt sted for de fleste børn, og det er et endnu dårligere sted for personer med et alkoholmisbru. Dertil så vil kirken sandsynligvis svare, at de ikke har forsøgt at ekskludere nogen med deres valg af en bar, og at folk selvfølgelig er velkomne, men at de bare har forsøgt at skabe et sted for folk, som der ikke rigtig er plads til i de mere etablerede kirker. Men valget af barn, ja, det virker også usøg vanligt, fordi kirken og barn traditionelt set har stået i et modsætningsforhold, og de illustreres egentlig meget godt med det gamle ursprug om, at det er bedre at sidde på kron og tænke på kirken end omvendt. Så måske er det egentlig ikke så meget det, at der er nogen, der fejrer kudstjenste på en bar. Det vil nogen sikre synes af en sjov event, lige som når der er en præst her i Danmark, der inviterer til gud og fadbamser. Han gør det i forsøg på at være præst for alle i sovnet, og derfor laver han samtale arrangementer på Bodegaen, og han inviterer alle til pinsefrukost efter pinsegudstjenesten, og så bliver fadel og frukost. Så det er nok ikke så meget det, at man fejrer gudstjeneste på en bar, men det er det eneste, de mødes om. De har ikke andre kirkelig aktiviteter, de mødes hver lørdag til den her så kaldte gudstjeneste på en bar, og så en dag uden præst. I sidste ende så kommer det selvfølgelig an på, hvadfor et kirkeberæb man overhovedet har, og det kunne man holde mange forelæsning om. Men hvis vi nu går tilbage til de tidligste menigheder, altså dem som udgjorde den aller tidligste kristne kirke i det første århundrede efter vores tidsrening, så får samledes de ganske få mennesker hjemme hos hinanden uden præst, med bøn, nadver og forkønnelse som de samlede elementer. Og ud fra sådan et kirkeberæb, så må man konstatere, at Boston Popchurch er lige så meget kirke som alt muligt andet. Jeg ved det ikke, vurderer det selv. Under allomstændigheder, så mener jeg, at alternative kirkeformer som for eksempel Boston Popchurch, stiller meget for friskne spørgsmålet til, hvad kirke kan være. Og den samme tale synes jeg, vi skal sørge for at holde i gang.