 Bé, crec que podem començar. Bé, moltes gràcies per acompanyar-nos avui. Continuem després de la magnífica presentació de la doctora Enlits. Continuem amb la primera taula, com podeu veure en el programa. És una taula que té tres veus que es convertiran en una, perquè la presentació s'ha preparat de tal manera que sigui una presentació fluida entre els tres investigadors que ens acompanyen, que són en Camil Karczepski, de Polònia, en Ricardo Volgarelli d'Itàlia, i en Moisés Fernández Canó, de Madrid, d'Espanya. Tots ells són investigadors de l'Institut Universitari Europeu, que és una de les institucions amb més prestigi pel que fa estudis europeus, amb seu afirense a Florentia i Ítàlia, que ens explicaran com els col·lectius LGBTI d'aquests tres països que ells provenen han lluitat pels seus drets allà de tot el segle XX, però també faran un focus especial en com recordem aquestes lluites i en com recorden aquests col·lectius i els seus èxits també en les seves reivindicacions. També entrarem en el debat de la terminologia que hem anat utilitzant a l'hora d'establir el programa de la present jornada, que ha sigut un debat llarg tant amb els investigadors aquí presidents com amb la Generalitat de Catalunya, que dona suport a la jornada, i intentarem explicar una miqueta també per què s'ha triat l'acrònim LGBTI+, LGBTI més, si s'utilitza la cu de cuir, si no s'utilitza. Tots aquests debats també els podrem tocar, si més no, amb el debat amb tot el públic. I bé, finalment espero que els acadèmics aquí presidents ens expliquin, no facin referència, el títol de la taula, que si veieu en el programa es titula Xantall et quedes, i bé, és un títol que s'ha agafat per estat d'una de les frases més icòniques d'un dels programes televisius més reconeguts del món cuir, arreu del món que presenta i dirigeix en Rupol. I bé, de manera per fer una menció en aquest món cuir, doncs els acadèmics que tenim avui amb nosaltres han triat aquest títol. Bé, doncs donem la paraula en Camíl, que començarà la presentació. Hola. Hola. Si no ho sembla malament, em posaré dret per fer la presentació, perquè em resulta més fàcil. Parlarem de recordar i de les memòries en aquests tres països europeus, i per aquells que no conegueu aquesta referència en Xantall et quedes, com l'Oriol ha dit abans, parla de referència a un dels programes nord-americans més famosos, on els participants, que eren drag queens, lluitaven pel títol de la millor drag queen, i a cada episodi, al final de l'episodi, el jurat, que consistien famosos del món cuir, deien quins s'havien de quedar i quins se n'anaven cap a casa. I la persona que tenia la sort de quedar-se li deia en Xantall et quedes, i es va convertir en un moment icònic molt simbòlic. I per a nosaltres va semblar molt interessant, perquè és un moment que pot desdevenir una metàfora de la situació en la comunitat cuir, decideix a qui recorda, aquí, per atenció, i una mica aquí deixem de banda en el nostre relat. Per tant, no és una decisió que correspongui a tothom, sinó una decisió que correspon al col·lectiu, a la comunitat. I us volia preguntar, ara per començar, al principi, sabeu quan es va descriminalitzar a Polònia els actes homosexuals? Ho podríeu endevinar, més o menys? Si ho haguessiu de dir, quan creieu que va ser? Que es va descriminalitzar l'homosexualitat a Polònia. Doncs el 1932. A Polònia va ser el segon país, el segle XX, després de la Unió Soviètica, que va descriminalitzar els actes homosexuals. En aquest sentit va ser un país pioner. I aquí podem veure el cap de la comissió que va decidir descriminalitzar. Va ser una decisió que ja seria pres a principis dels anys 20, però hi havia altres qüestions més polèmiques. Finalment va encaldre 10 anys, abans que no s'incorporés en el codi penal que apareix aquí a la mà esquerra. Vam decidir començar fent un repàs ràpid a la història europea, des de la perspectiva queer, i enfocant-te des de qüestions que sovint no són tan conegudes. Perquè sovint veiem un mapa d'Europa que ens parla un relat d'associacions civils, o per ells de fet, o matrimonis del mateix sexe. I és prou conegut, diria, tant com per què no ens ofereixi una altra història ben diferent, on hi ha pioners, crec que també a Espanya, però també a Dinamarca, a Polònia, els països que van començar, i llavors també a l'altra a Europa. Però quan pensem en la criminalització dels actes homosexuals a Europa, és un relat que és més problemàtic, o que com a mínim ens posa, ens qüestiona més la visió que tenim de diverses parts del continent. A principis del segle XX, i evidentment el mapa polític és ben diferent de com és ara, de fet, hi havia dos sistemes. Un, el que seria més o menys a Europa del sud, basat en el codi napoleònic, i que tradicionalment no criminalitzava l'acte homosexual com a tal, si bé, sovint es perseguia als homes a renda altres qüestions, com conductes indecents o el fet de ser pagàrons. I llavors una altra part d'Europa que sí que s'adreçava aquest grup, que el represaliava, i com abans l'Estefa ni deia el paràgraf 175 d'Alemanya i el 129 d'Austria, per exemple, i de fet hi ha dos exemples a Europa, Òstria i Suecia, que criminalitzaven també els actes homosexuals entre dones, força unic, i de fet encara és polèmic, i saber per què era així. Llavors, després de la primera guerra mundial, passa el que anomenem la primera onada de criminalitzacions. De fet, aquest seria el mapa que ho respondria, on la Rússia soviètica va començar el 1917, amb aquesta tendència, després el 1932 es va descriminalitzar a Polònia, l'any següent, amb les mateixes estipulacions, a Dinamarca, Suïssa, el 44, a Suecia, i els anys 30, Estònia també, i sovint soblida, i Islàndia. I de fet, aquest procés una mica acaba amb la fi de la Segona Guerra Mundial. Predactualment comença en torns germà no parlants, on l'activisme va fer, per exemple, amb la República de Weimar, al final dels anys 20, i principis dels anys 30, amb l'arribada de Hitler, tot això, aquesta idea al final es va acabar, però sí que va influir en molts altres països, i activistes com Magnus Hysfeld, que va anar diverses vegades a Estònia per pressionar, perquè es canvia la llei, i també va influir en pel canvi legislatiu a Dinamarca, i a l'hora de Polònia. I el que va passar després és, després, un any després, que a Polonis es criminalitzes, tal com es tenia el poder a l'única soviètica, es torna a criminalitzar la homosexualitat, després l'expansió territorial, fa que la llei s'ampli i arribi a Estònia, després de la Segona Guerra Mundial, també a Espanya i Portugal, acaben amb aquesta parexilirut tradició més liberal, i, segons tinguem des, el 1954, l'Espanya franquista criminalitza també la homosexualitat. I llavors, el que anomenem la segona onada de criminalitzacions, que té lloc, sobretot, durant mitjana de cada dels 60 fins als 80. El 83, un dels criminalitzes, el 79 a Espanya, hi ha una onada, sobretot, als 60 i 70, relacionada únicament en part amb la revolució sexual, en països com ara el Regne Unit i Alemanya, però els països a l'altra banda del Taló de Ser, sobretot Czechoslovàquia i també Hungría i Bulgaria, s'anticipen una mica. Per exemple, Alemanya de l'est va ser, es va descriminalitzar un any abans que l'Alemanya Occidental. Curiosament, també, entre aquells que anaven una mica endarrerits, Austria el 71, el 72, per cert, Noruega, i tot això té lloc uns 30 anys després de la descriminalització que havia tingut lloc a Polònia. I llavors, a la tècada dels 90, amb el col·lapse del sistema de la guerra freda, tenim el que anomenem la tercera onada de descriminalització, on hi ha nous països, però també Irlanda, em sembla que va ser el 94 o Liechtenstein, que és una petita incorporació. I, de fet, quan ens fixem en aquest mapa, podem veure que el relat és una mica diferent del que tenim quan parlem d'igualtat en matrimònia. I ja es veu en el taló de Ser, i en molts d'altres que no hem sentit. Centrant-nos una mica ara en el cas de Polònia, i potser que sembla un tema molt distant, i potser alguns de vosaltres no heu sentit res. Sobre la història del moviment cuir a Polònia, una mica perquè entenem la cronologia. El terme homosexualitat apareix al 1893 a Polònia, i un estudiant polonès d'Arts, que és un fundador famós de la sexologia, és qui adapta el terme, i els seus estudiants incorporen aquest terme a la llengua polonesa. Però el 1915 a 1917 és quan tenim les primeres novel·les, relats breus, escrites per gent de la comunitat cuir, i que em presenten el desig cuir d'una manera afirmativa. Llavors hi ha el període d'entreguerres, on Polònia soleix la independència, i el 1923, per exemple, hi ha un escàndol, sobre una metgessa lesbiana, i la metgessa, durant el judici, afirma que ser lesbiana no és ofensiu, que no és de ni gran per a una dona, i el 1932, com deia, es descriminalitza la homosexualitat. Llavors tenim un període de la Segona Guerra Mundial, els Triangles Roses, un tema molt diferent per si sol, i acabada la Segona Guerra Mundial arriba a l'època del comunisme. El que en el relat tradicional sovint no es comenta, però que diria que és molt típic, i en la història polonesa, si mirem des d'una perspectiva cuir, és que hi ha moltes similituds en què per la part més catòlica, més conservadora, més de dretes de l'espectre polític, que el fan que sigui semblant el règim comunista, i sobretot pel fet de ser molt poderosos en aquest sentit. És a dir, la mostra en públic de qualsevol conducta no normativa no s'acceptaven. Hem de recordar que els anys 20, a Bersòvia, tenim una pel·lícula molt famosa als anys 30, amb una drac cuint i treballadores sexuals que desapareixen als mitjans dels 30 i no reapareixen fins que s'acaba l'època comunista. I el 1983 hi ha un intent d'endagar un moviment, altre cop a Polònia hi ha un activista, ha fet un immigrant austria de Viena que es creu o que prepara una revista a Viena, la copia i la distribuïs de manera ilegal a Polònia, i és l'inici d'aquesta nova onada del moviment cuir. A mitjans dels 80 hi ha una operació policial que es va convertir fa molt poc en una pel·lícula que es pot veure per Netflix, que es diu He Ascent One, i la policia intenta enregistrar tots els homosexuals a escala nacional, però també llavors ve la fi del comunisme i també amb l'inici de la crisi amb el VIAC tòtica, realment no s'ha estudiat molt el que va passar en aquella operació. Llavors, com a data simbòlica, el 2020, amb les darreres eleccions presidencials a Polònia, on per primera vegada, i de manera explícita, es va oferir l'homofòbia com a arma política, de manera explícita, per guanyar les eleccions, i també va servir com a catalitzador per a la comunitat de l'LGBT-ICU. Llavors, a l'hora de pensar en commemorar i en la memòria, el que comentava abans l'Estefaní, jo diria que hi ha tres maneres en com la comunitat cuir es refereix a Polònia al passat. Una, commemorant les víctimes de la represàlia, de la persecució, que és el que es veu sovint en el context dels monuments, en el cas dels triangles rosa de la Segona Guerra Mundial. Llavors, una altra, bastant, és que sovint ho es veu com el contrari per part de la comunitat cuir. No tant centrar-se en els màrtirs i en el patiment, sinó mostrar un relat més positiu, més afirmatiu, que busqui recuperar les històries més oblidades o parlar de personalitats del que anteriorment van sortir de l'armari. Llavors, una tercera manera és la lluita pels drets i per la ciutadania, pel sentit de partiment, mirant a vegades d'adquirir legitimitat i respectabilitat, per exemple, mostrant el com de prop 60 cap a la nació i cap als valors de la comunitat. I des que es va acabar el comunisme, la majoria que han fet els governs sovint és ignorar o silenciar-lo, o quan el subjecte es cuir miren de dir que formen part de la nació, una cosa que sovint es diu és que és ve d'oxident, això, que és una inversió d'oxident. I crec que en part és això el que plantejaves abans, que preguntaves abans, sembla que s'hagi impusat, això de Polònia. I com la Stephanie Endlish comentava abans, a banda d'aquesta història més aturmentada sobre l'art de Sant Martí a Barcelona, és un debat, a més que encara segueix, sobre reconstruir-lo d'una altra manera, és un moviment que ve de la base, però no hi ha monuments en l'entorn públic. I tampoc no és que ningú discuteixi, conec, evidentment, activistes a Polònia, però no és un tema que aparegui. I crec que és perquè es creu que és massa difícil i que ara no és el més important quan hi ha una manca de drets o una manca de protecció jurídica, per exemple. Però una de les maneres de commemorar aquest moviment, sobretot en cara de base, i d'offerir una memòria del passat, i aquest és un llibre, per cert, que es va publicar l'any passat, on parla dels homosexuals, durant la Segona Guerra Mundial, amb el títol de ells, ha estat nominat a un dels premis literaris més prestigiosos a Polònia, va ser sorprenent. Però també hi ha altres exemples que estan entrant en l'àmbit en l'esfera pública. Un altre aspecte que comentàvem, recuperar les històries oblidades o silenciades de cuida. Aquí hi ha l'Hieròsta Gizhkiewicz, un dels autors més importants a Polònia, durant el segle XX, i aquí diu que seria el més important, un dels més prolífics, i tenir una dona, i sabem, ara a partir de les seves cartes, que a vegades li agraven les dones, tenien fills, també tenien relacions amb molts homes, durant la seva vida, i, de fet, l'adjectiu cuir descriu molt bé la vida d'Hieròsta Gizhkiewicz, i van començar a fer-ho públic, i amb aquestes imatges, amb aquestes fotografies que havien fet d'ell, els seus amics, tenien una manera molt bívida de la comunitat homosexual, els anys 20 i 30 a Polònia, i aquí es busquen recordar, no tant la part del patiment, sinó una visió més positiva, més afirmativa, de com gent famosa dins de la història polonesa eren cuir. Aquests són altres exemples, és un llibre molt popular, com biografies, són biografies molt curtes d'algunes de les figures públiques més conegudes en el segle XX a Polònia, Olga Tokarczuk, guanyadora del 9, ara fa dos, tres anys, i Aroska Gizhkiewicz, ara també, qui diu, finalment, aquí, quan es va arribar a publicar el llibre. Però bé, és un altre cop la idea que formem part del país, part de la cultura polonesa. Aquí un altre llibre, un amic sobre la dona Magèsa, que aquí es va acusar de ser lesbiana, com us comentava abans, i va ser la seva primera biografia, on es parla del judici. I llavors el tercer que comentava, el fet que es busqui, se'ls busqui incloure. Aquesta és una imatge a Breclaw, a Breslàvia, aquí on podem veure aquestes mostres, amb la bandera de l'art de Sant Martí, amb els colors de l'art de Sant Martí, però mostran també que formen part del país, i per a molta gent conservadora es va veure com un tank, o el fet que estessin una mica ficant-se amb la bandera polonesa. Però hi ha molta gent, també, dins de la comunitat de la JVTI, que és nacionalista, molt nacionalista. I finalment, dos exemples, perquè veieu com l'ús de la memòria, com a eina política, i la lluita per als drets cuir s'està utilitzant. El més famós, quan van tenir lloc als aldarulls, que res al 2020, a Bersòvia, hi va haver un prolec important. Entre 2019 i 2020, va sorgir una idea curiosa, no sé on, però d'algun cercle conservador, de proclamar que algunes comunitats, municipis, estaven lliures del país de la JVTI. Unes 100 comunitats, de fet, van acabar-se declarant com a zones sense la JVTI, com podeu veure aquí marcades en el mapa. I, de fet, els Bers són els que després es van fer enrere, o que van deixar davant d'aquesta idea. Per tant, a vegades es va tractar, però no hi va haver prou suport dins de les comunitats. Però en vermell, aquí sí que les iniciatives van tenir èxit. Va ser un sentiment que es va mostrar, que es va declarar, i que el president de Polònia, la seva darrera campanya, ho va fer palès. Quan no teníem massa clara si acabaria guanyant, de fet, les enquestes el posaven per darrere, i va desplegar aquest discurs anti-JVTI pensant que era molt intel·ligent, però crec que no s'havia utilitzat en Europa des de la Segona Guerra Mundial i mirem com a mínim de tenir present que aquestes coses no es fan servir per propòsits polítics, però ell ho va fer i li va anar bé. Va guanyar les eleccions i, de fet, va dir que la gent o la comunitat LGBTI no són gent, que són una ideologia. I... I, de fet, va aconseguir mobilitzar la gent i va començar a organitzar-se aquesta protesta. La imatge que ha ensenyat abans de la dona amb la bandera forma part d'aquestes protestes. I, de fet, hi va haver aldarulls durant diversos dies, protestes al carrer es van bloquejar, al carrer, al llocs diversos, però em sembla que va ser l'agost de 2020 que hi va haver un punt d'inflexió en l'activisme polonès que ha sempre estat molt pacífic. Com la majoria d'Europa, com a Òstria, per exemple, mai no hi va haver uns aldarulls tipus d'Ònvol. Al final és una història dels Estats Units. Però aquí un grup de joves activistes van dir de cop i volta que ja no hi creien en aquest pacifisme, que no havia portat a res, a Polònia. I van començar a dues termoleccions més provocadores. Per exemple, una d'elles va ser agafar banderes de l'art de Sant Martí i col·locar-les en els monuments més importants, els més simbòlics, com per canviar de curar, diguéssim, els monuments més simbòlics. Per exemple, van col·locar una al Jesús a la Creu, que és un lloc molt simbòlic de Bersòvia, està davant de l'Església, on està el cor de Chopin, que, de fet, va ficar de manera il·lícita la seva germana, els anys 30, però que va quedar destruïda pels nazis. I aquesta imatge és molt famosa. Em sembla que és típic dels llibres de text d'història, aquesta escultura caiguda de Jesús, que va quedar destruïda pels nazis, per tant, profenada davant d'aquesta església destrossada, després d'aquests alderulls de Bersòvia al 44. I aleshores, després d'això, aquests activistes van reivindicar l'estatua i li van col·locar la bandera. Van fer aquesta mena d'apropiació dels monuments i hi va haver una resposta governamental. El primer ministre va dir que havia quedat profenada aquesta escultura. Va publicar una fotografia seva resant i de genolls davant d'aquest Jesús. I va posar un espelma. Aquest és el primer ministre, el que apareix a la vostra esquerra. Va deixar-hi, com dic, un espelma com l'espelma oficial del govern. I aquí tenim els activistes, la gent bastant jove, el seu líder és transgènere. De fet, és una persona no binària, doncs una cosa complicada de país a la societat polonèsa i sobretot als conservadors. I com a resposta, el que vam fer va ser robar l'espelma. Se la van endur el pont que hi ha al mig de Bersòvia, on ara fa un any una persona transgènere es va suicidar des d'aquest pont. I, òbviament, els mitjans de comunicació em van donar cobertura i va haver molta difusió. I el que posa el cartell és imbècil, l'espelma hauria de ser aquí. Aquesta persona és Milo, la persona transgènere que va saltar el vistula des d'aquell pont. El 2019, a l'aigua congelada, us ho podeu imaginar, són condicions climàtiques molt dures, sobretot a l'hivern, va morir, però va deixar enrere una carta on expressava la seva frustració amb el sistema i també amb els psicòlegs, els terepeutes, els mitjans que l'havien intentat curar. I aquesta és l'espelma. Hi ha una bandera, hi ha un escut que van agafar, van robar l'espelma i la van col·locar de manera simbòlica, on ells creien i jo crec que hauria d'haver estat col·locada. Hi ha una altra manera molt semblant d'intervenir en l'espai públic. Aquí tenim la Maria Konaputskina, una altra escriptora famosa. No us sorprengueu, perquè hi ha moltes figures poloneses públiques i escriptors. Com us deia, és una escriptora nacionalista molt famosa, que pertanya a aquesta corrent patriòtica de nacionalisme polonès del segle XX, però, òbviament, en un matrimoni hi ha una correspondència amorosa entre la parella i en aquell moment no s'utilitzava la paraula homosexual, per tant, no sabíem ben bé quina autopercepció tenien, però la Maria Konaputskina va viure amb la seva parella, amb la seva dona, com a parella fins a la seva mort. I aquí el que van fer va ser col·locar-hi banderes en aquesta escultura de la Maria Konaputskina o pintar amb els colors de l'arc de Sant Martí al voltant dels monuments. I, òbviament, això genera molta resposta. Això és de 2022 el Parlament polonès va proclamar l'any 2022 com l'any de la Maria Konaputskina sense fer capesment a la comunitat queer ni els símbols de l'arc de Sant Martí ni els drets de la comunitat LGTBI+, sinó amb una bandera polonesa, és a dir, intentant recuperar aquesta narrativa nacionalista i heterosexual. I ja està. Em sembla que m'he passat una mica amb el temps. Em sap greu. òbviament podem parlar-ne, si teniu preguntes. I em sap greu si ha estat una mica dispers, però vaig haver de prendre decisions sobre què incloure i què no. I com que l'Estefany ens li ha parlat de monuments, doncs crec que hi ha monuments o maneres de memorialitzar que són adaptades. A DOC que apareixen, desapareixen, són sobre pareds, sobre monuments. I que, sovint, són molt més provocadores i suposen més dificultat que els monuments que decideix la comunitat. Com en aquest cas, col·locar-li una bandera de l'arc de Sant Martí a un Jesús a la creu, que em sembla un acte molt designificat. Com a nota al peu, que no és tan provocador com podríem pensar, perquè Margot, l'activista transgènera, va escriure, no sé si la seva tazina doctoral o tazina de màster, no recordo, sobre el catolicisme. I sempre ha afirmat que és catòlica creient, però el seu torn també lluita pels drets de la comunitat LGBTI. M'espero que us hagi agradat. Moltes gràcies. I li passo l'apel·laula a Moses. Samson, sí, oi? Samson a la sala? Em disculpo, perquè jo soc més gandúl, que en Camíli em quedaré assegut, espero que no em sàpiga greu. Començaré la meva presentació amb una imatge que segurament coneix tothom, i si no la coneixeu és de Barcelona, és molt coneguda. És un gran record de les lluites a Espanya, lluitant per un moviment de lliberament sexual. Però no em centraré en aquesta història, i de fet m'allunyaré bastant d'aquesta perspectiva dels moviments de lliberament sexual, perquè la meva perspectiva històrica és bastant diferent. El meu títol és revelant allò ordinari la importància de les ganes en la memòria col·lectiva, i aquí em posaré una mica personal, perquè jo vaig créixer en una província del sud-est, al BACET, me'n vaig anar a València als 18 anys, estudiar història, vaig fer la meva tesina de màster aquí a Barcelona, i durant aquests 6 anys d'estudis d'història, ningú em va esmentar a cap classe res sobre la història de la GBTI. A la meva tesi de màster, sí que vaig assistir a un seminari sobre la transició democràtica a Espanya, i allà sí que em van dir que les lluites de la GBTI van formar part del moviment de transició, però no es van concentrar en les qüestions concretes que afectaven a la comunitat de la GBTI durant el franquisme, però començaré amb una petita història. El 21 de desembre de 1957 a Madrid, a la Plaza Mayor, que és una de les fites històriques més importants de la ciutat ara mateix, coneguda perquè un alcald d'ara fa uns anys va recomanar a la gent que es prengui un cafè con leche a Plaza Mayor en un anglès macarronic. Un grup d'homes entre 20 i 25 anys eren les 11 de la tarda i s'estaven passant bé. L'hivern a Madrid és fred, i la policia va veure que estaven fent festes, ho passaven bé en aquesta fita històrica de Madrid, i no era com ara que està ple de restaurants, bars i turistes en aquell moment, era un dels punts principals de prostitució i no era el monument històric que és a dia d'avui, era el típic lloc per a vagos i maleantes. Aquest grup va quedar arrestat per la policia i un d'aquests joves que va ser arrestat, jutjat i conduït a la Direcció General de Seguritat a la Porta del Sol, era el centre de seguretat on arrastaven els gais. I de fet, en aquests tràmits, vam descobrir que portaven les fotografies, aquestes fotografies que apareixen a pantalla. He desdivuixat les rostres perquè vull mantenir l'anonimat d'aquesta persona, però aquesta història ens explica una cosa que no podem saber i que no sabrem mai, perquè una de les imatges, la primera, és un noi amb una flor i si no hi hagués la part pixelada, veuríeu que va maquillat, veiem el mateix noi ballant amb un altre noi, potser dos amics a la platja o una altra cosa. Què vull dir amb això? Normalment, quan pensem en la història de la comunitat LGBTI, pensem en la història dels moviments de llibertat sexual i és molt important perquè és la història de com hem lluitat contra les criminalitzacions en diverses parts d'Europa i del món i com commemorarem aquestes lluites, però aquest enfocament sovint passa per al nostre memòria queer. Per exemple, un enfocament diferent seria treballar en les memòries queer a través de les històries locals. Les històries locals poden semblar estretes perquè sembla que només ens centrem en una ciutat, en un lloc concret com Barcelona, Madrid o Nova York, i un dels primers exemples seria Gay New York, el 1994, un dels llibres que se centraven en un lloc concret. Després tenim Queer London de 2005 i altres exemples com Queer Budapest, però tenim obres com aquestes sobre Berlín, sobre Londres, amb diverses perspectives i històries, i sobre Barcelona hi ha los antisociales que no només es basa en Barcelona, sinó que compara París i Barcelona, tot i que se centren en la història de la repressió dels marcs legals, però també treballant en el lloc quotidiant, perquè la història local, la història des de baix, no des de l'administració ni del sistema de justícia, sinó la història quotidiana, des d'aquesta perspectiva quotidiana de les persones queer, utilitzen arxius jurals o arxius tradicionals, però es basa en aquesta idea de lloc quotidiant fora de la narrativa historiogràfica. Si intentem buscar la història queer, els llibres d'història només trobarem una referència a les lluites LGBTI als 70, però res més. I no hi ha cap referència com vivien les persones queer abans d'aquestes lluites, i després en podem parlar, però a vegades aquests enfocaments historiogràfics sempre venen des d'un punt de vista teleològic. I ja sabem el que va passar ja. Sabem que als anys 70 hi va haver un moviment històric i polític que va lluitar per la nostra llibertat, i que vam aconseguir una sèrie de drets, i que seguim lluitant per aquests drets, per més drets, i que lluitem contra algunes idees que estan tornant d'aquell passat. Però l'any 62 o el 57, com aquesta persona que us he ensenyat, no sabien que als anys 70 hi hauria un moviment de lliberament de gent queer que seguien tenint una vida queer, sexe queer, intimitat queer, i memòries queer, que també són importants perquè forma part de la nostra història compartida i de la nostra comunitat. És per això que centrar-nos en aquestes històries, les històries cotidianes, dona visibilitat a allò invisible, les realitats desconegudes, i ens ajuda a debatre aquest discurs monolític amb invisibilitat i manca de presència per les persones queer a l'espai públic a les ciutats, i també revela altres qüestions de classe o de la condició d'immigrant. Per exemple, si agafem un llibre de text d'història, no hi ha menció a les persones queer. És com si el anys 70 apareguéssim del no res per lluitar pels nostres drets. Sembla que haguéssim estat invisibles abans del 70, no hi érem a les ciutats. I és parlar un segon amb una persona gran de la nostra comunitat, i també descobrim els llocs, les lluites cotidianes que van haver d'educar a terme la seva vida abans d'aquesta revolució del 70. Una altra qüestió metodològica i conceptual important per mi és que les vides queer sempre han ocupat l'espai públic. Les persones queer a la història no hem tingut dret a la privacitat, a la vida privada, perquè a la societat i fins i tot nosaltres mateixos hem sigut més escrutini tot allò que hem fet. Les nostres cossos, les nostres vides sempre han estat públics. O bé a casa o al carrer, sempre som cossos públics. I això vol dir que els carrers, les instal·lacions públiques, les ciutats, però també els nostres llars pertanyen a la domesticitat dels persones queer. Per tant, hem de parlar d'aquesta domesticitat queer en el sentit més ampli, que tinguin compte tant allò públic com privat, perquè no hem tingut dret a un espai privat per nosaltres, perquè ni a la família, ni a l'estat, ni a la força policial, sempre hem estat sotmesos escrutini en allò que fem, com ho fem i on ho fem. La meva recerca s'escentra en Espanya, i jo em centro en la història local de Madrid, perquè em resulta més fàcil entendre les fonts en espanyol, per això treballo sobre Madrid, i també perquè a l'estat espanyol no tenim històries locals. Coneixem molt poca cosa, a excepció de Barcelona potser és la ciutat més coneguda, però hi ha ara mateix molta gent treballant a tot Espanya per recuperar aquesta memòria, i això, d'alguna manera, reflecteix el que hem dit abans. La mena d'objectes, el tipus de materialitat, què hem de recuperar? Perquè ja coneixem el marc jurídic, coneixem la llei de vagos i maleantes, i la de peligrosidad i rehabilitacions socials. Són les dues lleis principals que afectaven a la vida i la experiència quotidiana de les persones cuir. Però no vol dir que abans del 54 no hi hagués judicis ni persecució de les persones cuir i hi havia altres càrrecs com escàndol públic, i abans de Franco no podem pensar que no existia l'homofòbia. No era ben bé una realitat. M'agradaria tractar dos exemples més. La història local pot oferir-nos moltes referències a temes diferents que van més enllà del marc jurídic. És important aquest i aquestes fonts que jo aconsegueixo gràcies a la llei de vagos i maleantes a Madrid. És a dir, utilitzo les fonts jurídiques, però des del punt de vista de lloc quotidia i de la vida del dia a dia. Aquest cas, per exemple, és molt complexa, però faré una sèrie de destacats que em semblen interessants. És l'Arxiu 176 i 104, el mateix cas. Un dels Arxius és per uns afectats i l'altre per als altres. És un dels casos de dues dones que he trobat. Per tant, és un cas d'homosexualitat femenina, i no només perquè sigui un cas sobre les vianes regit per la llei de vagos i maleantes. Em sembla que s'ha dit abans que a vegades hi ha una mancansa, una llacuna en el que és la història de les dones. Però aquí sí que és un cas d'aquests. Y besándola en la boca, comportándose por consiguiente como un hombre acostado con una mujer, salvadas las naturales diferencias dada la identidad de cerca, de sexos. Aquests Arxius inclouen pàgines i quantic pàgines. De fet, es podria escriure un llibre sense sobre aquest cas, perquè els mitges i els jutges estaven intentant entendre com dues dones podien fer sexe. Realment, estaven molt sorpresos que aquestes dues dones poguessin tenir una relació sexual. De fet, gran part de l'Arxiu no és una acusació. És demostrar que hi va haver un acte sexual, perquè hi ha una manca de penis aquí i estem parlant de dues dones, dones sis, no pas transgènere, i vam pensar, ostres, no les podem acusar, perquè no hi ha penis. No hi ha sodomia, no hi ha acte sexual, però al final hi ha un psiquiatre forense i un informe d'aquest que diu que l'altre dona que va participar d'aquesta situació era molt masculina, baixeta, mal educada, amb una conducta molt masculina. Per tant, al final van decidir que se les havia de jutjar, aquestes dones, perquè aquesta masculina estava utilitzant a l'altra dona més femenina, més jove, i no sé, potser se la podia culpar, però se la va culpar amb l'excusa que era masculina. És a dir, bàsicament jutjaven el seu... aquest viatge de gènere per acusar-la. I la història local ens ofereix molta informació al franquisme, al seu enfocament de gènere, al vinerisme, i aquesta idea que una dona masculina és una dona o no ho és. I aquesta mena de debat ja es tenia als anys 60, però també ens explica gran cosa sobre com... Què volia dir ser la parmasculina d'una relació l'ésbica? I quina diferència volia dir això? En aquest cas, l'altra dona, la dona masculina, va quedar condemnada i, de fet, va anar presó, mentre que l'altra dona que va dir al final... Bueno, que estava enfadada, i que, bàsicament, que havíem bogit i que l'havia tret els diners de l'altra dona. Utilitza una paraula concreta, un moment d'oblit, però aquest moment d'oblit... es veu que dura dos o tres anys en què va tenir una relació sexual amb aquesta dona. Potser no va ser tant un moment, però bé. Lliutava per mantenir-se amb vida i en llibertat. No podem condemnar aquesta persona, aquesta dona per intentar ser alliberada. Però aquesta història ens explica moltes més coses. Una de les coses, quan parlem de l'estat espanyol, és que ens centrem en Madrid i Barcelona. Jo estic fent el doctorat sobre Madrid, per exemple. Però cap d'aquestes dones eren madrilenyes. La més jove era Gallega i la més gran era Malagueña. I, de fet, la història de l'altra dona és bastant interessant. Havia nascut a Granada, però se n'havia anat de jove a Malague. I a Malague es va intentar fer monja, però la van fer fora, la van expulsar del convent amb dues dones més. Hi ha una carta del bisbe de Malague, em sembla que és que descriu la situació i no se especifica per què se les va expulsar del convent. Però hi va haver unes conductes estranyes entre les tres i, de fet, després se'n va a Barcelona, vam viure aquí, no hi ha gaire registres sobre el que vam fer aquí, i al final se'n van a Madrid. I a Madrid inauguren una mera d'hostal per noies joves. I aquest hostal estava al centre, el vell mig de Madrid, molt a prop del Congreso, a la carrera de San Jerónimo, i durant molts anys va ser un lloc per jovenetes, senyoretes. I què passava allà? Doncs no ho sabem. Però si ens fixem de prop en la història local de Madrid, doncs veiem que moltes dones lesvianes que venien de molts llocs d'Espanya potser es trobaven allà o no. Aquest cas va començar quan aquesta noia, la Gallega, se'n va a Madrid, va començar a viure a l'hostal i al cap d'uns mesos de viure, oi? La dona de l'Enjarón va començar a tenir una relació més íntima i la dona més gran li pagava una habitació més gran, anaven de vacances a l'Enjarón. A l'Enjarón també la gent va començar a parar-hi atenció perquè també hi organitzaven festes, orgies, etcètera. Normalment ens plantegem que són els espais rurals que van a la gran ciutat, però aquí és una persona que neix a l'Enjarón, se'n va a Malaga, a Barcelona, a Madrid, però després torna de vacances a l'Enjarón i a l'Enjarón, un espai rural, doncs també hi havia molt de sexe, segons els arxius. I el meu últim cas, que també planteja molts temes, és ben complexa. Un estudiant canari de medicina que se'n va a Madrid per fer el doctorat en medicina va ser detingut diverses vegades, els enxixanta. La primera vegada que el van detenir va ser per tenir sexe, em diuen versos homes, però va ser detingut moltes vegades, de fet el seu arxiu més o menys té aquest gruix, també li podríem dedicar un llibre sencer, però parlem de la connexió entre ciutats aquí. Per exemple, ell va tenir una relació amb un altre home de Barcelona, aquest paio de Barcelona havia rebut el rebuig de la seva família, va decidir anar-se'n a Madrid i tota l'estona viatjava entre Madrid i Barcelona i parla d'aquesta connexió entre dos grans ciutats i com la gent es traslladava buscant espais de llibertat. Òbviament Barcelona, aleshores, podia ser un espai de llibertat, però si tens el rebuig familiar, el que has de fer és buscar-te un altre lloc. I podem anar treçant el recorregut d'aquest home, que no només va a Madrid, sinó que va buscant per Espanya espais de llibertat, el detenen aquí, allà, i el anem trobar, al final el trobem a Madrid on el detenen. I una cosa que em va sorprendre és que hi ha diverses cartes, cartes manuscrites, en aquest arxiu, de l'home Canari, que li escriu a la família de l'home de Barcelona, i demana als pares del Barcelona que rebutgi el seu fill, perquè sembla que l'home de Barcelona tenia diverses parelles i el Canari n'estava gelós. Llavors el Canari li demana a la família de Barcelona que rebutgi els altres xicots, i que es quedi amb ell, no utilitza la paraula xicot, però bé, hi ha una connexió emocional. I encara és més interessant el cas, perquè a mi tant del 60 el Canari torna a ser detingut en aquest cas per tenir una relació amb una troma a Madrid i l'interrogan, hi ha un arxiu de l'interrogatori molt llarg, i li demanen aquí quines altres persones cuir coneix a Madrid, la policia tenia molt d'interès. I aquí ella es menta un alemany, i la història d'aquest alemany és bastant interessant. Tinc el principi de la declaració de l'Alemany per qüestions d'anonimat eliminat el nom, però qui es diu? 54, el declarant i jo de su patria, l'Alemanya Occidental, per tenir pendientes dos causas por homosexualismo. Pasado a Suiza, donde permanece algo más de un año, al cabo del cual fue detenido por la policía Suiza, en documentado, al huir de Suiza, para pasar a través de Francia a España, donde entra candestinamente el día 31 de marzo de 1956 por el monte. Se trasladó a Madrid para ocupar el puesto de sociogerente de la empresa. I won't mention the name of the company because it would be... No diré el nombre de la empresa, perquè seria una manera de reconèixer d'aquí parlem. So, we... Per tant, tenim un alemany, de l'Alemanya Occidental, que va a Espanya al d'any 50 buscant llibertat. Quan ho vaig llegir, la veritat és que em va costar molt d'entendre, però hem d'entendre que en aquell moment l'homosexualitat també estava criminalitzada i, per seguida, a l'Alemanya Occidental. De manera molt diferent, però si s'hagués quedat a l'Alemanya, hagués estat empresonat. Per tant, per què decideix venir a Espanya? No perquè la cosa fos millor aquí. No, no té res a veure. Però sí que hi havia una mena de privilegi que trobem els arxius d'històries locals, que tenen a veure amb la classe i també amb l'origen. Gairebé mai, les persones de classe treballadora de barris, treballadors de les ciutats d'Espanya, doncs quedaven detinguts, havien d'anar a la presó, havien de pagar unes moltes altíssimes per aconseguir la seva llibertat. I, en canvi, doncs els europeus o els dels Estats Units que vivien a Madrid, doncs el règim no els condemnava de la mateixa manera. Si se'ls enxampava en una relació sexual, doncs sí, però la condemna mai no era la mateixa cap als espanyols. I això també ens diu molt de com Espanya, en aquell moment, sobretot a partir del 60, es va convertir en un destí per tenir relacions sexuals i a llocs com Torremolinos, que fa gran importància pels europeus del nord, que venien a l'Espanya franquista, buscant aquests cossos cuir del sud, i perquè d'alguna manera van trobar espais per tenir aquestes relacions sexuals. No vol dir que el franquisme fos un espai de llibertat, no, tot el contrari. Amb aquesta estratègia de permetre que gent d'altres països, d'altres realitats trobessin els seus espais de llibertat, doncs, bàsicament, reforçaven la idea que l'homosexualitat venia de fora. Doncs els francesos, els alemanys, són cuir, però a Espanya, Espanya és una nació macho. I hem de pensar en aquestes històries de gent que venien d'altres països, no són exemples d'allí, és ben bé el contrari. Es tractava d'una estratègia bastant intel·ligent per reforçar la idea que Espanya era una cosa única, era la venguarda cristiana i que calia preservar la idea que Espanya és diferent. La frase que va utilitzar el Manuel Fraga amb gran intel·ligència. I bàsicament, rentar-li la cara al règim dictatorial. Això són només dos exemples i amb l'exemple de les imatges de Plaza Mayor són exemples diferents de com podem apropar-nos aquestes històries. No he esmentat els moviments de llibertat sexual a Espanya ni el marc jurídic, només he esmentat diversos aspectes de persones que vivien una vida que lluitaven i que bàsicament vivien, perquè les persones cuir no només estaven amagats a casa, no vivien, tenien sexe, tenien famílies, tenien amics, i és com que han de recuperar i quan pensem en l'espai públic, en la memòria, en com recuperar-la, crec que hauríem de parar atenció també a aquests aspectes. Perquè, òbviament, el moviment de llibertat sexual és molt important en la nostra història, però si oblidem la història quotidiana, el que fem és donar les narratives històriques allò que volen, oblidar-nos, esborrar-nos de la història i fer veure que no formem part de la història, compartirem la vida social de tota ciutat. Passem, doncs, a les memòries del moviment de llibertat sexual i avui parlaré dels resultats de la memòria d'un acte que vam organitzar al darrer abril, com a grup de treball, som tres membres d'un grup de treball. Disculpes, però ha apagat el micròfon. El grup de treball se centre en estudis cuir i feministes i com a investigadors que treballen en històries cuir, vam organitzar aquest acte amb el títol fent històries i memòries de LGBTQ. Amb la idea que hi havia al darrere que aquest any, el 2021, el mes es va agafar el mes a Itàlia de la història LGBT i es va optar per abril. Es va optar per abril en com el mes de la història LGBT. Per què l'abril? Perquè és el mes que el 1972, se'm sent bé. El 1972, un dels primers moviments homosexuals a Itàlia, va organitzar una protesta contra un Congrés de Sexòlegs, a Sorrento, una petita ciutat al nord d'Itàlia. La idea era qüestionar aquesta ataria i mirar de plantejar-se de quina manera aquesta ataria era el resultat d'una ataria col·lectiva d'aquest acte al 1972. A banda d'això, vam veure que hi havia un gran interès públic en les memòries LGBTQI cuir a Itàlia i és per això que vam mirar d'organitzar un debat públic a Florencia junta amb l'Escola Normal i Superior, on vam recopilar diversos actors que havien participat en la producció de històries i memòries col·lectives per parlar de per què s'havia triat aquest mes com el mes de la història LGBTQI plus a Itàlia. I veure de quines maneres les històries cuir i LGBTQI poden tenir diàlegs per també tensions entre elles. La manera en com en tenim nosaltres les memòries i també les històries és el resultat de diversos actors que poden dialogar en diversos entorns i en diversos moments i que a través del seu debat generen diverses comprensions de les memòries. I en aquest acte públic, com dic a Florencia, que està oberta a tothom, vam congregar quatre actors diferents, evidentment que n'hi ha més, però nosaltres vam congregar quatre. Nosaltres, com investigadors en història i sociologia, diverses perspectives sobre la història queer, llavors hi havia també dues associacions locals de LGBTQI plus, actives de Florencia, i que disposen d'arxius, és a dir, que també busquen generar un espai de memòria, un espai de fons. Llavors tres activistes també, dels anys 70, però que encara són tan actius. L'activisme és un actiu diferent, que se centre més amb la part commemorativa, amb la generació de museus, exposicions, arxius sobre la història queer a Itàlia al 70. Llavors el públic. Bàsicament per activistes i gent interessada en la història queer. M'agradaria centrar-me en els tres activistes que hi van participar, perquè em sembla que és un element cardal i que cal tenir en compte. Aquí podeu veure els seus tres noms, els tres activistes, caracteritzats per diversos contextos, ja fos de gènere, de biografia, d'origen, i es tracta d'un element cardal per entendre la visió que ells tenien sobre el seu activisme i com es definia i com es representava, com actuava en funció de les seves subjectivitats. Perquè un element que cal tenir molt en compte és que en comparació amb les altres presentacions, aquí ara estem parlant de la història de l'activisme, de la història de les polítiques LGTBI, sobre tot els anys 70. L'Àngelo Pezzana va ser el primer, un dels fundadors dels primers moviments homosexuals d'Itàlia, que es deia Fori, i va ser actiu entre 1971 i 1981, i ell era qui dirigia el grup actiu a Turí, al nord d'Itàlia, i va ser qui va encapsular aquest moviment mentre va durar. Llavors, després, a la década dels 80, va participar en la recopilació i en la creació d'un arxiu de les activitats del moviment, també per buscar generar una història d'aquest moviment a Itàlia. Va crear la fundació Net-Santropena Fori, que tenia l'objectiu de disposar d'un arxiu, però també de fomentar la història dels drets civils que hi havia arreu del moviment. També ha escrit dues autobiografies, on relacionava la seva experiència amb la història del moviment. Llavors, Port Porà Marquetxano, el segon activista, la Port Porà va ser activa a diversos grups, petits grups a Itàlia, des de la segona meitat de la década dels 70, i també es va implicar en el moviment o identitat trans que els 80 es coneixia com moviment italiano transsexuale, que és una gran diferència entre les dues definicions, i ara forma part de l'Ajuntament de Bologna a Itàlia. També és autora de diversos llibres on relaciona la seva biografia amb l'experiència trans com una espècie de manera d'observar i d'entendre la història cuida a Itàlia. I la darrere, participant, la Nerina Mileti, una feminista i activista, i activista lesbiana, i des de finals dels 70, la Florencia, que per cert no he comentat abans, que la Port Porà Marquetxano era sobretot activa a Bologna, i la Nerina Mileti a Turí. La Nerina Mileti forma part del grup de lesbianes separatistes de Florencia, a finals dels 70, i després es va fer historiador. Per tant, està molt implicada en la producció de llibres i d'articles sobre la comunitat de la GBTI i concretament sobre la història de l'esbianisme a Itàlia. Com podem veure, els tres activistes participen, no estan interessats en el foment de l'estudi o de la recerca o la descoberta de la història cuida a Itàlia, i és per això que vam optar per aquestes persones a la nostra taula rodona. I ara, la nostra relació amb la història, tal com comentava abans, aquest acte que vam organitzar venia, tenia tant sociòlegs com historiadors, i vam mirar de contextualitzar les nostres preguntes de tal manera que vinculéssim, que relacionéssim passat i present, començant d'una comprensió dels records, de les memòries, com una manera d'entendre com el passat i el present no tenen una connexió lineal, sinó que es connecten a través de xarxes i d'una manera que van de l'any enrere. Aquest és un foto de la protesta Sarremo, formada a part central del nostre acte, però el que volíem amb aquests tres activistes és entendre la seva relació diferent amb la història. Els vam preguntar quina era la relació que tenien amb la història i amb la història de Sarremo, i les seves respostes ens van relacionar amb la seva experiència en l'activisme polític, no només en els 70, sinó en les dècades posteriors. Àngelo Petzana és l'únic que va ser present, que va ser actiu a Sarremo, a Sanremo, i la seva resposta la va fer de tal manera que podem entendre el seu activisme posterior. La història més revolucionària del moviment quedava ocult, quedava tapada. Era una cosa que no en parlava, perquè el moviment, després del 1974, es va fusionar amb el partit radicale, que era un moviment revolucionari, que era un moviment revolucionari, que era un moviment revolucionari, que era un moviment revolucionari, que era un partit de drets civils, i la història d'aquesta protesta es van marcar dins la història, la història posterior del fuori, és a dir, el model reformista i de drets civils que fuori havia adquirit des del 1974. En canvi, per contra, podem veure com Narina Miletti, que formava part del moviment, l'esviar separatista, va marcar el seu interès en la història cuir com una implicació directa en buscar la justícia a través de la història, en buscar les experiències lesbianes dins del fuori, un moviment en el que lesbianes eren actives, però que en certa manera també se les marginalitzava. I podem veure, a través de les seves paraules, de Narina Miletti, que la seva pràctica historiogràfica i la seva manera en com explica les memòries, ben contextualitzada, ben marcada en aquesta vocació, de tenir una història que visibilitzi l'esbianisme i les històries que s'han marginalitzat. I l'Àngelo Petzana, i el seu paper com a líder, és una cosa que va qüestionar també l'aport pura marcatjà, on a la seva experiència, en la seva història de l'activisme, va viure diverses experiències d'activisme polític i cultural i podem veure, o van poder veure, a través de les seves paraules de quina manera el fet d'haver passat per diverses comunitats, per diversos llocs a Itàlia, allà era del sud d'Itàlia, i de fet, quan va fer, em sembla, 30 anys, va traslladar al nord d'Itàlia, havent passat per diversos activismes, doncs aquestes experiències també van enmarcar la manera en com explicava les seves memòries, els seus records. Per tant, el seu model d'història no estava basat en un objectiu lineal, en un marc lineal, sinó en un tipus d'història constituït per diversos relats. Per donar-vos un exemple, Àngelo Petzana afirmava que la història estava constituïda per fets i deia que la història de la protesta San Remo, que es trobava, com dic, al mig de la nostra pregunta, únicament va ser per uns quants, feta per uns quants, i que hi ha molts relats sobre aquella protesta que són falsos, que no són certs. En canvi, per contra aquest tipus de relat, a partir de fets o una visió objectiva, o una comprensió objectiva de la història, tenim la Norena Miletti, que té una implicació en la producció de la història, i la Pòrpora Marcacha, no que deia que la història la considera en diversos relats amb un debat que és permanent, que no s'acaba. Miraré d'accelerar una mica. L'interessant, aquí, és que, a través del diàleg amb el públic, vam poder veure de quina manera l'activisme, i la gent que encara ara és activa, a Florencia, de quina manera enmarcaven la història a cuir. Van formular-los moltes preguntes als activistes, per exemple, termes com no binari, o termes que estan més relacionats amb el context actual, i els tres activistes van establir una certa distància entre ells i les noves generacions, i és per això que poso entre cometes aquí generacions, perquè van contextualitzar el seu relat amb una certa distància entre ells i protestes que ara tenien lloc i que no acaben d'entendre. És un element capdalt que cal entendre. I un altre exemple està relacionat amb aquest concepte de comunitat, o de col·lectiu. Hi ha molta gent que va preguntar com concebien el concepte de col·lectiu, i a través de les respostes dels tres activistes van entendre que aquest concepte no era el mateix amb el que ara s'utilitza quan es parla de la comunitat LGBTI. Àngelo Berzano parlava de moviment, o parlava de comunitat com a moviment, anirena com a un lloc micro existencial, on la gent són amics, amigues, els uns amb els altres, amb una comparació molt bàsica, molt petita, i la Port Porta Marcaixano veia la comunitat com un lloc de pràctiques, com un lloc de lluites, sobretot relacionat amb les experiències trans. I això és una petita explicació sobre... Puc enmarcar aquesta mena de diàleg entre històries, memòries i subjectivitats, i crec que un plantejament queer seria l'única manera de qüestionar-se una visió més línial de contextualitzar el espai i no línial de les cronologies. De manera que activistes, però també nosaltres, com estudiosos, com investigadors, vam poder veure de quina manera els diversos actors creien les seves cronologies, però de quina manera també es perceben les memòries com a un lloc de les lluites, com un lloc per reforçar els objectius polítics d'uns moviments que ara treballen amb la història de l'EGBT. I llavors també el vocabulari, i que s'utilitza de maneres diferents segons les col·lectivitats. I com la memòria col·lectiva també pot canviar-ne el significat d'aquests de terminologia. I, com deia, els objectius polítics i com queden enmarcat sempre a través de la història i també per l'espacialitat. A Itàlia, per exemple, no podem marcar un moviment o una història cuïr-italiana, però sí una més plural des de les grans ciutats, a les petites, com vius també en el cas d'Espanya, i a través d'aquestes tres experiències que vam poder tenir en aquell debat públic, vam poder entendre com Itàlia no es pot percebre com un espai, com un marc d'acció, com diversos microspais, com unes xarxes de microspais o les xarxes internacionals com el lloc d'activisme. I aquesta de darrera dia positiva relacionada amb el fet que en la generació de històries i de memòries hem de ser conscients que les veus que podem sentir venen inferides per la intercincionalitat i el poder i que tots aquests elements dialoguen en una espècie de debat permanent on els leaders, els dirigents, la gent que ha participat en els moments, els estudiosos, els acadèmics, sempre estan implicats, sempre estan participant d'aquest diàleg permanent. I el poder, en certa manera aquí, no està només en un dels actors que hi participen, sinó que està repartit entre diversos actors i la intercincionalitat també s'ha de tenir en compte a l'hora d'entendre per què la història cuir, la història l'EGBTI, la història lesbiana, transgènere, gay, perquè totes aquestes històries una i altra vegada venen definides de maneres diferents i sovint de maneres oposades, però és una cosa que hem de ser-ne conscients i el debat públic del que parlo és un exemple en aquest sentit. Moltes gràcies i únicament donar-vos un exemple si tant aproparà Marcaixana o una de les activistes que ens va dir que, quan la Silva ja arribava a ir a una de les activistes més famoses de Stonewall va venir a Itàlia, li va dir amb ella que no era la primera que tenia una lluita amb la policia o llançava una por contra la segona. I això és una manera de mostrar de quina manera les cronologies o les narratives una i altra vegada és una cosa que depèn de la font de la veu, de l'origen de la veu i no tant del relat de la narració que es genera que no una història objectiva, sinó una cosa que sempre s'ha de tractar i veure en diferents maneres. Moltes gràcies al Camí i al RECAP. 5 minutets per fer preguntes. Simplement agrair-vos que han estat 3 exemples que crec que donen una fotografia bastant generalista que es podria traslladar a la resta d'Europa i probablement a la resta del món, perquè realment amb microhistòries, com ells ens deien, ha donat una visió molt plural. Gràcies per l'incar passat i present, i per l'incar història i memòria, memòria a través de la literatura, de la recerca històrica, dels archius, que avui podem recuperar. Simplement donar-vos pas al públic per un parell o tres de qüestions abans de la pausa. Jo tenia una pregunta sobre la presentació del Ricardo, on ell diferenciava entre els actors, entre els investigadors, els historiadors i els sociòlegs i els activistes. Però on poses la línia? Tu et consideres tu mateix un activista, et consideres un investigador, on poses la línia entre activista i investigador? En aquest sentit. Gràcies per la pregunta. I que em sembla molt pertinent, perquè de fet jo he mirat de contextualitzar la meva presentació des d'aquesta perspectiva, que jo diria que hi ha una subjectivitat, hi ha una gent que està interseccionada per diverses motivacions. La recerca acadèmica pot ser activisme, però l'activisme també pot ser recerca acadèmica. I crec que l'element que cal tenir en compte és que només a través del diàleg en diversos actors, obrint el món acadèmic d'una banda, però també estan oberts a altres aportacions, altres visions de la història, des de la part de l'activisme. Només així podem entendre millor de quina manera les històries i les memòries es poden contextualitzar i recontextualitzar una i altra i a vegada. Però no hi ha una manera pura i objectiva de marcar la divisió entre activisme i recerca. Hola. Vull fer un comentari de les 3 presentacions en el sentit que, vinculat en el que està dient de la interseccionalitat, recordar la figura de Harvey Milk, precisament va ser l'activista que va dir que sortim de Castro, de la comunitat, del ghetto. Ens hem d'implicar amb la societat perquè, si no, sempre estarem apartats. Per tant, en aquest cas, precisament el moviment associatiu català és anti-ghetto i anti-collectiu, en contra d'altres zones d'Espanya que s'estiu amb més viure dintre d'una zona determinada, molt feliç. Jo el que volia fer constar, he trobat a faltar les presentacions, sobretot la de la Polònia, és el factor uviàxida. Jo soc de la generació de la sèrie d'HBO Itzacim, vaig sentir totalment identificat en el sentit que va ser un avanç i un després de la reivindicació del col·latiu LGBTI, l'aparició de l'UB-Axida. La reivindicació del matrimoni igualitari no estava l'imaginari del moviment LGBTI l'any 68 del moviment Stonewall no hi havia reivindicació del matrimoni. Va ser desdegut a la pressió que hi havia per part de la situació que es vivien les parelles que es morien i que no tenien cap mena de dret respecte a les seves parelles. Per tant, això ens va influir molt a la comunitat, sobretot Gail. Després, amb el tema del col·latiu TRANS, el 2007 jo vaig fer un congrés del col·latiu afundament en Fundació Triangulo, aquí a Barcelona, el moviment TRANS l'any 2007 demanava la sanitat pública, la intervenció dels protocols d'hormonenciació i de cirurgia. No eren binaris, no eren pel tema del no binarisme. Per tant, hi ha hagut una evolució en aquest sentit. Després també volia fer una referència a l'Història d'Espanya en el sentit que haig de parlar si jo sí d'Armán de Fluvià. Armán de Fluvià va ser el que va iniciar precisament perquè estava en una posició social destacada i tenia, entre ells, la posició de la resil·lència, el moviment espanyol d'alberació homosexual. Precisament en contra del projecte de llei que havia en Cortes de la idea de perlògrafia social. Esclar, amb això, que passa, també et poses en evidencia la interconexió entre els països d'Europa. En aquell moment era Andre Bodri a Mercadí a nivell de França i després, en Fuori, precisament a Itàlia. Era en els tres punts on hi havia interconexió. Òbviament, en aquell moment, era una reivindicació de la teva gai. Les lesbianes, també vinculat amb el tema que ha comentat, seria bo mirar els estudis del menguelo espanyol, que és el Vallejo Rajera, que va fer uns estudis molt determinats sobre les dones roges i les vianes, perquè eren dones complicades d'entendre. Bé, més que res era en comentaris d'aquests i sobretot a Barcelona. Els anys 30, Jean Genet es va fer d'or amb la Criolla i tota la zona canalla del barri xino d'aquí a Barcelona. Per tant, també són d'aquests moments del col·lectiu que han tingut brillants a nivell de l'estat espanyol. Gràcies. Hola. M'ha agradat molt, totes les presentacions, tot estrès, m'han semblat molt interessants, però vull fer una observació sobre la polonesa. M'ha agradat molt i m'alegra que la comunitat LGPTI a Polònia estigui activa i més combatent que mai, però em sembla que has fet referència a la persona trans que es va suicidar i em sembla que ja has fet referència amb femení. Em sembla que ho he buscat i fa servir elli, senzillament un apunt de nomenclature de gènere. Sí, clar, hi ha el problema de traducció també. A polonès no podríem fer servir elli o ells, perquè no es fa servir. El polonès té altres pronoms i tenim el neutre com el té l'alemany, però el neutre es pot utilitzar amb els animals també. Per tant, ara mateix tenim un problema molt repte, lingüístic, i amb la traducció, però moltes gràcies per esmentar-ho. I em sembla que la persona havia triat el nom de Milo, em sembla, i Milo s'assembla al castellà i al italiano, perquè es pot reconèixer el gènere del nom per la seva terminació. En A són femenins i en consonant, com el meu nom, que a mil normalment són noms masculins. I en una O, com Milo, seria el nom d'un infant o d'un animal o d'una cosa inanimada. I per què m'explico? Doncs perquè hi ha possibilitats lingüístiques que tot just s'estan explorant, és dificultós fer-hi referència, però cert que en anglès potser hauria d'haver utilitzat dem i no pas XI. Per respondre al comentari, jo vaig estar amb l'Armán i vam tenir una llarga conversa. Potser no he aconseguit transmetre-ho, això és molt important, però la meva presentació volia centrar-se en el paral·lel, fora del moviment de lliberament sexual. Això va transcurre en paral·lel, però hem d'ampliar les narratives, perquè si no deixem gent fora, un problema de centrar-se en el moviment de lliberament sexual és el lingüístic. El principi era un moviment de lliberament gay. I en aquell moment de la història, gai incluia coses que encara no tenen res a veure amb gai, amb la paraula gai. Ara mateix és desit sexual entre homes, mentre que a les hores podia fer referència a comunitats cuir, que ara entenem des de la perspectiva anglosaxona. Per tant, aquest enfocament en la història local i no només en el moviment, que òbviament en la meva tasca, jo, he ficat tots aquests noms i mereixen avui més que mai un reconeixement. Però això és una opinió personal. Crec que també hem de parar atenció a aquelles persones que no van poder participar als anys 70 del moviment, perquè no hi eren, però eren cuir, també. I els hem de reconèixer. Els hem de ficar dins la història i els hem de donar l'espai que mereixen a la història. Una de les persones que he trobat a la meva recerca va morir el 65. Per tant, mai no va arribar a conèixer el moviment de lliberament sexual, però va ser un home gai, que va ser detingut i condemnat més de 20 vegades a Madrid. I jo explico la seva història. Es tracta d'esmenar la història, perquè aquesta gent mereixen un reconeixement, i això no va en contra de la història, del moviment de lliberament sexual. Jo crec que senzillament es complementen i amplien una mica l'abast històric. Sobre la qüestió terminològica, les paraules que utilitzo, jo utilitzo un moviment homosexual a la meva presentació, perquè els de Fori, de Fori no utilitzava gai, la paraula gai. En un dels primers números de la revista, expliquen què volia dir gai. No sabien que gai existia com a paraula, no la utilitzaven. I sobre el tema de les xarxes, jo crec que cal marcar els espais i les categories dels espais no conforma a les categories normatives de local, nacional, transnacional, no, sinó conforma a les connexions que existien entre les persones. Estic totalment d'acord amb tu, sí. Bé, doncs moltes gràcies a totes i a tots. Ens trobem a les 3.30, dos quarts de quatre. Volem la pel·lícula Gran Libertat. Tenim l'honor de tenir en Thomas Ryder, entre nosaltres, que és el guionista de la pel·lícula i que també respondrà a les preguntes del públic després. La següent sessió serà la segona taula. De la perspectiva local a la global, les vianes a Catalunya. Bé, esperem que totes i tots ens acompanyeu. Que tingueu una bona pausa.