 Min far var jo sådan lidt beskeden over for offentlige hæder og opmærksomhed. Og måske ville han have skyndt sig og lede efter en anden, der skulle hædres i sted for ham. Men når det så er sagt, så oplevede jeg, at han efter Nobelprisen, hvor den offentlige opmærksomhed var meget voldsomt for ham, langsomt vendede sig til det. En far blev overrasket, at han hørte, at der var en bygning, der skulle opkaldes efter ham. Da han fik det at vide, da han var næsten døg og blind, men hans livsmål og hans livsvilje var der. Og på trods af, at han næsten ikke kunne se og næsten ikke kunne høre, så havde han tænkt sig, at han skulle holde en tale og sige tak til universitetet. Både for at lægge navn til sådan noget som det her, men også fordi Wilkor, han havde oplevede på Aarhus Universitet. Altså, min far var en mand, der meget sjælde prallet er noget som helst. Men en ting, som han prallede af, når han kom rundt i verden, det var faktisk de arbejdsforhold, han havde på Aarhus Universitet helt fra en start af. Hvis han skulle æres, så var den bedste måde at ære ham på at give unge forskere og grundforskningen bedre. Wilkor, han havde sandt for arkitektonisk skønhed, og han havde sandt for gode vilkor for forskere. Og jeg må da sige, at det udtrykker den her bygning som ret. Og at det ville herinde i nogle glede for ham. Og se.