 Jeg er rigtig glad for, at jeg har fået lov til at komme her i dag og fortælle om arktisme og asparosyndrom. Jeg vil specielt sælge om det i forhold til, hvorfor det kan være interessant, og hvorfor det kan være rigtig vigtigt at kigge på, hvordan musik kan påvægge personer med arktisme og asparosyndrom. Både hvordan det kan påvægge dem følelsesmæssigt, men også hvordan det kan påvægge deres hjerner. Jeg er oprindelig uddannet psykolog, men har været i gang i snart et år med mit BOD her på Center for Funktional Integrativ Nogudhedskab, som holder sig her i huset. Og min BOD handler netop om det her med, hvordan musik påvæger folk med arktisme og asparosyndrom. Jeg er der jo endnu ikke færdig med min studie, så det, jeg kommer til at fortælle, jeg har i dag, bliver ikke mine egne resultater, men mere baggrund for, hvorfor jeg mener, at der er noget interessant og noget vigtigt at kigge på i denne her problemstilling. Og når man fortæller folk, man forsker i musik, så man godt bliver mødt af sådan en lidt håndelig tilgag med, at det er noget værre pjattet, humanistisk noget, og hvorfor skal vi bruge vores penge og tid på at forske noget, der ikke udgør en stor og samfundsmæssig problemstilling, eller som er i stand til at korreere livstroende sygdommen. Og det kan der jo i principet godt være lidt om. Men på den anden side, så ved vi også bare, at musik udgør en enormt vigtig rolle i mange menneskerslev. Vi ved, at musik er en universal menneskelig aktivitet, det er lytte til musik og spille musik, eksisterer i alle kendte menneskelig samfund, og det bliver brugt i mange af de samme situationer, og mange af de samme ritualer på tværs af kulturer, og derfor ved vi også, at musik faktisk kun, eller det er unikt for mennesker på den måde, at kun mennesker har reall nødelse af at lytte til musik, selvom der er mange dyrearter, der bruger sang i forbindelse med pæring, eller andre forskellige sangtyper, så har det en kvalitativt anden type end den musik, vi som mennesker bruger. Så derfor er der altså noget helt særligt menneskelige med musik, og det rækker meget langt tilbage i vores historie, de her musikalske aktiviteter, så det ser ud til at være ret fundamentalt for os. Vi ved også, at 96% af danskerne mellem 12 og 90 år bruger minimum en time hver der er på at lytte til musik. Derfor udgør musik altså en substantielle del af vores fritid, og det er noget, som vi selv vælger at bruge vores tid på, og det synes jeg er ret unikt. Gennet sig en undersøgelse finder også, at musik bliver betraktet som en af de 10 mest nødelsesfulde aktiviteter man kan give sig af med, og i en dansk undersøgelse har de kigget på, hvad der var det vigtigste for folk, og der kommer musik ind på samt den tredje ting efter familie og privat økonomi. Så derfor mener jeg, at i høj grad er det væsentligt at kigge på, at musik påvirker os, påvirker vores følelser, påvirker vores hjerner, for det der er grunden til, at vi lytter så meget til musik, det er primært, at det er i sent til at inducere følelser og regulere følelser i os. Vi ved også, at musik er i sent til at aktivere områder over hele hjernenen. Når man lytter til musik, så er det ikke kun de sensoriske og auditoriske områder i hjernen, der bliver aktiveret, men det er faktisk også en masse motoriske områder, fordi vi får lyst til at webbe med fodene i tak til musikken, eller vi får lyst til at fløjte eller klappe eller danse eller synge måske. Derfor er der altid en masse motorisk aktivitet også. Vi ved, at i professionelle musikere eller meget trænede musikere, der ser vi også en enorm neuralplasticitet, så hjernen ændrer sig simpelthen, når man bruger meget tid på at spille musik. Vi ved, at musiker, som spiller et instrument, der kræver meget fin motorisk kontroll, vil have større motorisk område, hvis det for eksempel er hånden, så vil hånden så område i motorisk korteks være større. Men vi ved også, at der har stort musikals træning faktisk påvirker den måde, man forstår og passerper musik på. Hvor ikke musiker er typisk vil processere musik fortensvis i højre hjernahaldel, så er meget erfarende professionelle musiker, mere disponeret til at processere musik i venstre hjernahaldel. Og vi kan selvfølgelig heller ikke sige, om det her ser ud til at være nogle forskel, der er dig allerede fra start af, men meget ser ud til, at når vi bliver bedre til noget, så vil vi for eksempel gøre til musik, så flytter de her områder sig. Og derfor er musik også et ret godt fældt til at undersøge hjernahaldelsplasticitet. Så den påstående, jeg vil komme med her, er altså, at musikbringlande måde har en unik karakter i forhold til at påvirke os emotionelt, og i forhold til at påvirke personer med autisme eller aspergersyndrom emotionelt. Og vi vil påstå, at musik måske er bedre, og i hvert fald påvirke et anderledes en andet type af sociale og emotionel stimuli. Her vil jeg i sær kigge på visuelle stimuli, her i form af ansiktsudtryk. Jeg vil kigge på verbale stimuli i forhold af tale, men hvor det emotionelle udtryk ikke ligger i det semantiske, men ligger i prosodien som møden, hvorpå man siger det. Og endelig vil jeg selvfølgelig kigge på musik. De fleste af jeg har nok en idé om, hvad det vil sige at have autisme eller aspergersyndrom. Mange kender nogen eller har set film eller spørger om, hvad det vil sige, og nogen har det måske en der selv. Og de her to diagnoser er sammen med gennemgrippende udviklingsforstyrrelser NOS, often grupperet sammen under de her autisme-spektrumforstyrrelser. Og det, at man beskriver det som spektrumforstyrrelser, skal forstørres på den måde, at det er et bret spektrum af meget, meget forskellige artede lydelser. Det vil sige, at man kan have meget forskellige sværhedsgrader, og man kan også have et meget forskellig symptom billede. Det, det nok også beskriver, er, at de her diagnoser faktisk ikke er særlig godt adskælde. Det, der adskiller aspergersyndrom fra en mindelig autisme eller klassisk autisme, er, at folk med aspergersyndrom altid vil have en normal språ udvikling. Hvor i måde folk med, der får en autisme-diagnose, vil have forsinket språ udvikling, og nogen vil aldrig udvikle en normal funktionel språve. De med aspergersyndrom vil også altid have en normal eller høj begagelse, men det udlokker altså ikke, at man kan have en autisme-diagnose og også have normal eller meget høj begagelse. Vi kender ikke atologien bag de her lydelser. Vi kender også ikke årsagen til, hvorfor de opstår, men vi ved, at det er nogen, som bliver defineret som en orale udviklingsledelse, så det er formenlig noget, der sker i hjernen efterhånden, som vi udvikler os, men det er formenlig også noget, der er et stærkt genetisk længd til. Der er ikke nogen medicinsk behandling lige nu, som er særlig effektivt til det, så derfor er der også meget væsning, synes jeg, ikke efter andre måder, hvorpå, vi kan hjælpe den her gruppe af mennesker til at få en bedre hverdag. Vi ved omkring 1% af danskerne, at de annostiserede med en autismespektrum for styrrelse, og de her forstyrrelse er primært karakteriseret ved tre kernekriterer. Det første, det er forringet socialt interaktion. Vi ved for eksempel, at barn, som senere udvikler autisme, eller hvor man senere vil diagnostisere dem med autisme, generelt undgår øgenkonsakt fra de helt små af. De foretrækker at ligge alene. De vil også often undgå at bruge de sociale signaler, som andre børn bruger. Det vil sige, f.eks. pege på noget, som de synes er spændende, og som de gerne vil dele med nogle andre. Eller kig på deres følter eller omsorgspersoner. Når de er i situationer, der er lidt usikre, eller hvor de måske er i far, så vil normale børn kigge på deres følter og se, hvis de ser glade tilfredshud, så er barnet det for det meste af os. Endelig så ved vi i forbindelse med social interaktion, at de her børn meget tidligt ikke smiler på samme måde som andre banker, og de udvikler ikke det her sociale smil, som man ofte kender fra spædbørn. Det andre kriterie af kommunikationelle vanskeligheder. Op til 50 % udvikler aldrig et fuldt funktionelt språk. Og selv de, der gør, ved vi, har stadigvæk meget bizarre karakter til deres språk. De vil være meget rigide i deres språbro, og mange vil have det, der hedder aegolalie, som er sådan en fuldstændig fast gentagende, af det, der lige er blevet sagt. Nogle vil gentage alt, hvad der bliver sagt lige meget. Hvem der siger det? Hvorimod andre vil have en tendens til at kopiere det, som er blevet sagt af en person, der er vigtig for dem. Så vil de kopiere det med fuldstændig sammen, tonelaje og samme dynamik i sætningen, som det de har hørt før. Og de vil øvet finde det stærkt frustrerende, hvis denne her sætning vil bruge de sammenhængene, som er forskellige fra det, de er vant til. Endelig så ved vi i forhold til kommunikation, at børn ikke, børn med aorticisme eller aspergeringssyndrom, ekspontant orienterer sig mod tale, ligesom små børn eller skørte. Vi ved, at de ikke rigtig foretrækker, bagbetale den her meget ekspresive måde, tale til børn på en meget højt tonelaje. De foretrækker heller ikke deres mors stemme over andre kvinders stemme, og de reagerer ikke på deres eget navn. Det sidste kriteria er, at de har afkrantet gentagende stereotype, adforsformer, interesse og aktiviteter. Og det er nok dem, som de fleste er os, til at associere aorticisme og aspergeringssyndrom med. Det har med at vide enormt meget, om i et landet et lille specifikt emne, og vide det helt noget i et mindste detalje. Og gengig det, og gengig det, og egentlig være lidt ligeglad med måske at høre, hvad andre mener om det, fordi de ved det hele allerede. Det, der også kan være med det her, er, at det tid, der også har form som rutiner, det vil sige, at det er ting, de gør, og det er super frustrerende for dem, hvis de bliver afbrudt i de her rutiner. Hvis de ikke får lov til at gøre de ting, de skal gøre, eller som deres rutiner, ligesom byder dem, så vil det næsten udvikle sig til et angstanfall. Så derfor er der også meget vigt, at de har faste rammer, det, som jeg primært kommer til at snakke om her, det vil være forringet social interaktion, og forringet kommunikation. Da de her to ting ligger meget op, at det følelses med at sige, og der er da også meget elementarere, elementer af musik generelt. Udover de her trækkernekriterier, så ved vi, at alexetimi, der kan ses som et personlighedtræk, også er ret udbrættet blandt den her gruppe af patienter. Alexetimi betyder besagelset bare uden ord for følelser, og det betyder egentlig, at de er rigtig svært ved at identificere følelser, og ved at adskælle følelser for kroppelige signaler. De kan for eksempel have en knue, når man ser i maven, og være lidt tvivl om, om det betyder, at man egentlig er ked af det, eller at man måske bare er hundt i maven. Og det gør selvfølgelig også, at når man har svært ved at finde ud af, hvad det er for en følelse, man har inden i, så har man også rigtig svært ved at sætte de rigtige ord på den. Og derfor betyder det også, at når andre folk fortæller, jeg blev rigtig glad over det og det, eller jeg følte mig enormt lykkelig over det og det, så har det ikke rigtig nogen resonans i mig selv, og derfor er det også svært for at man forstår, hvad mener andre ene, når de bruger de her ord om noget. Det her har fået meget, til at tro, at folk med autism eller aspergesyndrom, de er meget følelsesysteme, de er meget køle, fokuserer meget på objekter, og går kun op i den her lille interesse, de har. Og det er slet ikke rigtigt, fordi de har masser af følelser. Det de mangler, er simpelthen bare den her adgang til dem, og deres følelser bliver i højere grad lukket lidt ned, fordi de bliver frustreret over, at de simpelthen ikke har kontakt til dem på samme måde. Ja. Det, der afrendeligt fik man til at få lyst til at kigge på musik i forhold til autism-spektrumforstyrrelser. Er det her citatet, Temple Grandin, der er en meget, meget højt fungerende kvinde med aspergesyndrom? Hun har skrevet rigtig mange bøger om, hvad det vil sige af aspergesyndrom, og hvordan hun oplever verden. Men faktisk også fokuserer meget på alle de fordel, der er ved at have sådan en lille, som den her. Den måde man oplever verden på, er i gang til en masse specifikke informationer, som kan bruges i sammenhængen, hvor vi andre måske ikke er helt lige så fin tunet. Men hun beskriver simpelthen, at music leaves are cold, she finds the sounds pretty, but in general she just doesn't get it, all the fuss about music leaves, he must have fired. Og jeg tænkte, det var lige vel påfaldende, at der fandtes mennesker, der slet ikke blev emotionelt berørt af musik. Og det har også fallet mange andre musiksykologer, påfaldende, og det blev gengivet rigtig mange gange. Men det her med, at folk med autismet nok ikke blev særlig emotional på at vægge af musik. Men det har også begyndt at læse lidt ind i litteraturen, fandt jeg ud af, at det har citat, det er bare et udtryk for at nøgge den samme variation, som vi finder i alle os andre. Der har også altid nogen, som synes, musik er fuldstændig lige gulltet, og som faktisk helst bare vil have stillhed, hvis de kan få det. Hvor jeg måde andre synes, det er rigtig spændende, at bruge meget tid på det. Og faktisk, allerede i de første beskrivelse, er autismen, som vi kender det i dag, der beskriver han i 9 ude af de 13 cases, som han havde. Børn med speciale musikalske evner og speciale musikalske interesser. Han beskriver blandt andet denne her dreng på 2,5 år, der kan synge 20-30 sange, og det er blandt en fransk vurkevise. Og det, der gør, at det her er ekstraordinært, det er det en dreng, som ikke har udviklet noget språv, han har aldrig sagt et ord, men han kan synge sange fra en ende til den anden for flere forskellige språv. Han beskriver også det her andet barn, der er landet over, kan genkende ad en symfonier, og bare ved de første anslag af symfonien, kan i den diffusere, hvem komponisten er. Og det er altså ret store talenter, og når man ser det her, så kan man gøre det undre sig lidt over, at der ikke er flere, der synes, at demo skriver noget, man lige skulle kigge lidt mere på. En af de forre, der har kigget på det, er Pamela Hieton, der også er min vejleder for det her projekt. Og hun har fundet, at generelt har både barn og voksne med erotismaspektrum for styrrelser rigtig stor interesse for musik. De bruger meget tid på at lytte til musik, og de bruger faktisk også mange penge på at købe musik og musikbladet, så for mange af dem er det musik, måske der er specielle interesse. Vi ved også, at selvom børn ikke spontanet orienterer sig med tale, så orienterer de sig faktisk spontanet imod musik, og de foretrækker at lytte til musik over sprogelige stimuler. Samtidig ved vi også, at de bedre er en normal lydviglet, til at identifisere toner, og der er faktisk meget større prevalence af folk med erotismaspektrum for styrrelser. Blandt normalt udviklet ligger det på omkring 0,1, men omkring 10% af folk med erotismaspektrum for styrrelser vil have absolut gehør. Det der måske er mest overraskende ved det, er, at ét af få sødningerne for at udvikle normalt gehør, absolut gehør som normalt udviklet, det er, at man har en genetisk prædisposition, og at man bliver eksponeret til musik meget tidlig ensliv. Man skal have i musikals træning, ellers udvikler man det ikke. En relativt nyt forsøg viser barn med erotismaspektrum for styrrelser, dem der har de her særlige fint tuning over for pitch og tone, de er i stand til at identifisere og reproducere de her forskellige toner, fuldstændig uden at have nogen form for musikals træning, fuldstændig uden at komme fra et musikalsk hjem, eller nogle af de ting, der normalt forudsætter absolut gehør. Så det er ret interessant. Hun har også undersøgt andre elementer som intervallere og konturer i musik, og fundet, at folk med autismaspektrum for styrrelser generelt prøver det, når det er akdeligt, som alle vi andre gør. De værker bedre eller værre, end vi andre er. Og hun har også fundet, at de er anakdelige og gode som også til at identifisere følelser udtryk i musik, og det er jo lidt overraskende. Det er siden, at når man sparer dem, hvorfor de lytter til musik, så siger de, at det gør de for at inducere og regulere følelser og for at føle et tilhøjersforhold med de andre mennesker, Så overordnet set, så er der ingen forskel på den her måde, at de forstår følelser eller noget som helst andet i musik på, sammenligner med os andre. Og det kan man godt undre sig lidt over, for vi ved, når vi kigger på andre typer asociale og emotionale stimelige, som for eksempel ansiktsudtryk, så vil de fleste også nok helt spontant og intuitive lægge mærke til, at der er et billede af en pige, og på det ene er hun glad, og på det andet er hun ret trist. Det vil ikke være det, man lægger mærke til, hvis man har en autismaspektrum for styrrelse. Det vil sikkert se mange ting på det, men det vil ikke være det, der falder en naturligt at lægge mærke til. Hvis man bør dem om at fortælle mig, hvilken emotion og udsryk på de her billeder, så vil de godt være i stand til det. De kan faktisk gøre det næsten lige så godt, som jeg andre kan, men det tager dem længere tid. Og det er jo så lidt svært at finde ud, hvorfor det er, men man kan måske få et hent, for at se på, hvordan deres hjerneparbejder, de her stimelige. Når vi kigger på et emotional ansiktsudtryk, så ved man, at normalt udevikvede generelt aktiverer fusiform phase area, der, som det er lidt lyder, er et område direkte specialiseret til at processere ansiktsudtryk. Det aktiveres mindre i folk med autismespektrum for styrrelser. Og en struktur i hjernet, der hedder myctella, der er specialiseret i emotionale snaler, men også i snaler, som har en social værdi for os, den aktiveres helt spontanet i normalt udeviklet, men overhovedet ikke i folk med autism. Og sidst, som også er ret interessant, er så, at folk med autismespektrum for styrrelser rent faktisk aktiverer nogle ekstra områder, som de andre ikke gør. De aktiverer bl.a. den strukturlighed af Precunius, som er associeret med arbejdslukommelse og med opmærksomhed. Og det har fået rigtig mange til at forslå, at de simpelthen bruger en tillagstrategi for at afkåde emotioner i de her ansiktsudtryk. De går ind og analyserer på dem, kigger på forskellige elementer, som vender mønvierne og opvægler nedre i, at der smilerynger omkring øjnene, og der er ikke de så deduterere frem til, hvilken emotion det er de udtrykker. Vi ved også, at når vi kigger på den måde, som folk med autismespektrum for styrrelser kigger på ansikter, så er den markant anderledes for det, vi andre gør. Til højre har vi her den måde, vi andre normalt kigger på, som er fra en øje til det andet, ned til munden og tilbage igen i sådan en trækans bevægelse. Og det vil vi mere eller mindre gøre hele tiden, mens vi kigger på et ansigt. Folk med autismespektrum for styrrelser har generelt sendens til at kigge på nogle i-relevante elementer, der er ansigtet. De vil tit kigge ude i konturerne eller omkring ansigtet, og de bruger generelt også mere tid på at kigge på mundregionen. Det, der er så vigtigt ved det her, det er faktisk, at hvis man bærer dem om, og kigger ligesom vi andre gør, kigger på øjnene og kigger på munden, så sker der to ting. Først og fremmest bliver de meget bedre, til at identifisere følelsen, der bliver udtrykt i ansigtet, og for det andet, så normaliserer deres hjernetaktiveringer. Det vil sige, deres aktiveringsmønster ligner fuldstændig det, som vi ser normalt. De aktiverer altså ikke spontan de her rigtige strukturer, men de kan gøre det, hvis de bliver instruerede til det. Og det, som er lidt vigtigt ved det, det er jo, at de her strukturer altså ikke på nogen måde defekte i den her gruppe af mennesker, men at de bare har brug for ekstra hjælp for at kunne aktivere de rigtige hjernemråder. Lidt det samme finder vi, vi kigger på procedi, altså den måde, hvor vi udtager eller tænker på, om det er på en glad eller trist måde, og vi ved, at de generelt er rigtig dårlige til at forstå effektive procedi. Det er processeret i rask eller normalt udviklet mennesker i superhjælp og temporel og algyrus på højere side. Og der kan være at se, at folk med autismspektrum på styrelser har let ingen aktivitet der, når de lytter til tale med meget personisk eller effektive procedi. Så gengæld så aktiverer de instrukturer, der hedder infører og fronter algyrus, som også er associeret med opmærksomhed af de her ting. Og det er for simpelthen mange folk, til at foreslå, at når aktig det samme som gælder for ansigtsudtrykene, nemlig, at de har den her analytiske kompensatoriske mekinisme, gælder når det kommer til tale. Det, der er ekstra ved tale, det er, at de her effektive, personiske cues, som gør, at vi kan bestemme, hvor vi er til noget af glad eller trist, det er faktisk når aktig de samme psykorekustiske cues, som afgør, om musik er glad eller trist. Vi ved, at glad musik og glad tale generelt ligger i et højere tonelej, det spænder over flere toner, og er meget hurtigere i tempo, hvor imod tristmusik, tit vil jeg ligge på, dybere tonelej, det vil spænde over fagere toner normalt, og det vil have et langsommere tempo. Så det er lidt mærkeværdigt, at de faktisk er i stand til, at gennemkenden føles og spontant i musik, men ikke i tale. Der er indtil videre ikke lavet nogen studier, der kigger på, hvordan hjernen aktiveres, når folk med autismspektrum forstyrrelsen lytter til emotional musik. Det er jeg i gang med, og det som bliver rigtig spændende, det er at se, om de aktiverer, lige som vi her kan se, at normalt udviklet gør. Det her er et review af alle studier, der er blevet lavet, inden for de seneste 10 år, omkring emotionel processering af musik. Og der finder de her strukturer, i limbiske og parellimbiske områder, som er, at dem autister og folk med autismspektrum normalt har svært ved at aktiveres spontant. At de rent faktisk kan gå ind og aktiverer de her strukturer spontant, når de lytter til musik. Og der er et eller andet unikt ved musik, der gør, at det har et mere direkte fødelsesmæssig effekt på den her gruppe af patienter, end andre typer af sociale og emotionale, de målige har. Eller om tilfældet er det samme, som vi har set med det andet, at der er også her at tale om en kompensatorisk effekt, at de måske benytter nogle andre hjernestrukturer, til at kompensere for de her spontane effekter, og om man også i musik kan gå ind Så perspektiverne for det her er selvfølgelig, at hvis musik rent faktisk viser sig og har en eller anden særlig kvalitet, der gør, at det er mere emotionalt, end emotional udtrykker, og emotional tale, hvilket ellers ligger så fundamentalt i det fleste af os, så kan vi rent faktisk bruge de mange forskellige sammenhæng. For det første kan vi kigge på, hvordan kan det være, hvad er det i musik, der er anderledes end det er, i for eksempel antikstgenkendelser at tale. Og noget af det, man kan forestille til det her, er, at musik ikke rigtig tvinger folk til at indgå i en social sammenhæng. Musik er godt, fordi du kan lytte til det alene, du kan være sluk for det, når du ikke gider at lytte til det mere, du har meget stort kontrol over det selv, og det kan måske være en af de ting, der gør forskellen. Derover kan vi overveje om, der kan være nogle tæerpævdeske effekter, og lytte til emotional musik. Man kan for eksempel forestille sig, at hvis folk med autisme har den her intuitive, emotionelle følelsen, og det lytter til en bestemt slags musik, man kan eksperimentere lidt med den her, de kan opleve den flere gange, de kan få den til at ændre sig, og der vil måske blive bedre til at identifisere deres egne følelser i andre kontakte også, men også til at forstå, hvad der er andre folk mener, når de sætter over på de her følelser, for at til at få en eller anden emotionel resonansi i dem selv også. Endelig kan man håbe på, at nogle af de her fælles prosodiske cues, der er mellem tale og musik, kan blive så godt indlær det gennem musikken, så de måske kan blive overført til tale, og det gør det lettere for nogle af de her personer, også at forstå, det vi mener når vi egentlig siger noget i henten, glade eller et trist tonlæg. Endelig tænker jeg også, at det måske kan være en rigtig, rigtig god ting, for forældre, der har barn med autisme-spektrumforstyrrelser, og måske i virkeligheden mest for forældrene skyld. For når vi kigger på nogle af de her deficit, så kan man godt forstå, at forældrene en gang imellem savner den her tætte emotional kontakt, at de har lyst til at kunne give deres barn noget, og kunne interagere stærkt emotional med deres barn. Og det kan være, at musik kan være en del af det. Endelig kan man som det sidste måske meget meget spekulativt overveje, hvad der sker, når man lytter til musik igennem lang tid. Man ved, at man ved at spille musik kan ændre hjernen, men vi ved faktisk ikke særlig meget om, om det at lytte til musik kan gå ind, og påvirke hjernen på nogle måder. Men man kan forestille sig, at hvis det her med at lytte til følelsesmæssig musik, går ind og aktiverer, limbiske og parellemiske strukturer, normalt associeret med sociale og emotionale stimerlig, så kan det være, at de bliver forstærket, at de her strukturer på en eller anden måde bliver aktiveret mere, fordi de er normalt understimuleret, og at det generelt har en positive effekt. Og det tror jeg generelt, hvad det var at sige. Så jeg siger tak for maximheden og tak til mine vejledere, og jeg vil også lige slutte af med at sige, at vi mangler stadigvæk forsøgstilser, så hvis nogen af jer skal være interesseret i at være med i et scanningstudie, eller noget andet, så må vi meget gerne sætte mig en e-mail, så skal jeg fortælle jer lidt mere om det. Tak!