 Noapte de vară, din volumul Baladeșii Dile de George Koshbuk, aceasta este o registrare LibriVox, toate în registrările LibriVox sunt în domeniul public. Pentru mai multe informații sau pentru a deveni voluntar, te rog să vizitezi LibriVox.org Înregistrat de Cornel Nemeș, în Rino Nevada. Zările de farmek pline strălucesc în luminiș, zboarăm ierle lentufiși și din codrii noaptea vine pe furiș, care cu poveri de muncă vin încet și scârțiind, turmele s-aud mugind și flăcăi vin pe lungă haulind. Cu cofița pendelete vin neveste de la rău și cu poala prins în brău vin cântând în stoluri fete de la grău. De la gârlând pâlcuri deses, gomotosi copii vin, satul e de vuit plin, fumul alb alene iese din cămin. Dar din ce în ce s-alină toate zgomotel în sat, muncitori s-au culcat, liniștea acum de plină și-a noptat, focul e învelit pe vatră iar o paețe le-au murit, fi prin satul adormit doar vreun când în son mai latră răgușit. Iato, plină despre munte iese luna din brădet și se nalți încet încet, gânditoare ca o frunte de poet, ca un glas domol de clopot, sună codrii mari de brad, ritmic valurile cad, cum se zbat în dulce ropot apanvat, dintr-un timp și vântul tace. Satul doar mecan mormânt, totui plin de Duhul Sfânt, liniște în văzduh și pace pe pământ. Numai dorul mai colindă, dorul tânăr și privag, tainic se întâlnește în prag, dor cu dor să se cuprindă drag cu drag. Sfârșitul poemului, această înregistrară este în domeniul public. Mâniuasă, de George Coshbuck, registrat pentru Libri Vox.org, de Cornel Nemeș, în Rino, Nevadă. Am să merg mai înspresară prin dumbrăvi ca mai de mult în privighetore să-mi pară glasul linei că l-ascult. Mai știu eu ce-aș vrea să-ascult, când zori lina stan portiță să-l tan vânt a ei altiță, vântul îi săl tan cosiță și făcea floare nubraz. Eu mergeam la plug în laz și, când trec, lina s-ascunde, par că nici nu m-a văzut. Îi vorbesc și nu-mi răspunde, nu-mi răspunde. Și-o întreb și nu-mi răspunde și mă mir ce i-am făcut. Vreau de aici să rump o floare, ochii unui înger scump au albastrul din cicoare și cicoare vreau să rump. Mai știu eu ce-aș vrea să rump, când amiazi venind pe vale, întâlnii pe lina încale. I-am dat fragi, i-am iazis nale, doar ți-am zis eu să-mi dai fragi. Ochii ei frumoși, dragi, priveau tot spre poala rochi, s-a pus lina pe tăcut și vedeam că-i umblă ochii, umblă ochii ca lașere pe iumblă ochii și mă mir ce i-am făcut. Să-mi pun capul pentru lina să mă fac un om pri bag? Ești din neguri, lună plină, să mă vezi la lina în prag. Mai știu eu ce-aș tept în prag? Alte dăți suna-i zvorul. Lina pe furiș, ca dorul păși-am degete pri zvorul și la mine în prag venea, mamă s-a cât ce-a dur mea. Azi ard hainele pe mine, mie greu capul ca de lut stau în prag și ea nu vine, nu mai vine. E târziu și nu mai vine, și mă mir ce i-am făcut. Sfârșitul poemului. Aceasta registrarea este în domeniul public. Nu te-ai priceput. De George Coshbuck. Registrat pentru Librivox.org. De Cornel Nemeș. În Reno. Nevadă. Nu te-ai priceput. Singur tu nu mi-ai plăcut, că eu tot fugeam de tine. O, nu-i drept, nu-i drept, s-o rine, ți-am fost dragă, știu eu bine, dar să-mi spui, tu te-ai temut. Și eu toate le-am făcut ca să pot să-mi spui o dată să mă întrebi. Mă vrei tu, fată, și plângeam desupărată că tu nu te-ai priceput. Nu te-ai priceput. Zici că zmândră și n-am vrut ca să ascult vorbele tale, dar de unde știi? În cale ți-am umblat și-n dal și-n vale, șor și unde te-am știut. Zile lungi mi-l-am pierdut. Să mă-mi prietinesc cu tine. Tu mi-o umblais fi o soriune și plângea durerea în mine, că tu nu te-ai priceput? Nu te-ai priceput. Am fost rea și n-aș fi vrut să te las ca altă fată să mă strângi tu, să rutată, dar m-ai întrebat rodată. Mă-mi vingea să te sărut eu pe tine. Pentrecut chip că t-am cu viclenie să te fac să-ntrebi și mie mi-a fost lung în treci mânie, că tu nu te-ai priceput. Nu te-ai priceput. Zici că de mai fi cerut mamei tale nor în casă, n-aș fi vrut să merg? Lasa că de-o fată cu-i i pasă nu să ia după părut. Dintre bai ai fi văzut tu să fi început iubitul că-i făceam eu isprăvitul. Tu cu pâinea și cu țitul mor flămând. Nepriceput. Sfârșitul poemle. Această registrară este în bumeiul public. Fatma de George Coshbuck. Registrat pentru LibriVox.org de Cornel Nemeș în Rino Nevadă. În faptul dimineții prin parc îngândurată se plimbavisătoarea Fatma. Frumoasa fată amarelui ben o mar califul din Bagdat. Iartinerelei plete de peste umeri cad pe piept și ale prind în mănunchiun alba-i mână. Zâmbind să așață fată aproape de fântână pe-o lespede de marmor, privind cu gândul dus lagura de balaur ce-a zvârle apa-nsus. Tiptil atunci din umbra Tufișului răsare ninmusa, rob din Yemen. El iese din cărare s-apropie de fată, o prinde pe furiș, s-a pleacă o sărută și piere prin Tufiș. Fatma răsare în țipet de spai mângălbinită. El are fes albastru și haina zdrănțuită, și grabnicheunucii se înșiră urmărind ca serpi prin Tufișuri pe Musanin și îl prind. Fatma plângând se duce la tată său și spune, voi pune servitorii sălbată și voi pune săltârie de-a lungul bagdadului legat, de-a calului meu coadă, de-a celui mai turbat miselul. Și Benomar izbește cu piciorul și dă un semn. În lanțuri legat, cu tezătorul ninmusa intră palid cu ochii la pământ, el are fes caniemeni și o zdranță de vesmânt. Fatma astăr răzimată de atronului pilastru și sclavul stănaintei. El are fes albastru și albaștrii are ochii din farmec dure-ros. E tânăr și e palid și-așa e de frumos. Să runcă furtunatic spre roba tunci sultanul și-i fulger în cap ochii și-n mână iatagam. Acesta e și fata să-mi doaie puțin tel. N-a fost acesta tată să nu lovești în el sfârșitul poemului. Această înregistrare este în domeniul public. Nuntazan Firei, de George Koshbuk, înregistrat pentru Libri Vox.org de Cornel Nemeș, în Rino Nevada. E lung pământul bailat, dar ca săgeată de bogat nici astăzi don pe lume nui. Și avea o fata, fata lui icoan într-un altar s-o pui la închinat. Și dacă a fost pețită des, e lucrutare, cu înțeles, dar dintr-al prinților și rag, câți au trecut al casei prag, de bună seamă cel mai drag, a fost ales. El cel mai drag. El a venit dintr-un afund de răsărit un prins frumos, și tinerel și fata s-a îndrăgi de el, că doarătoc mai viorel ea fost menit. Și s-a pornit apoi cuvânt, și patru margini de pământ ce strânte au fost în largul lor, când a pornit să-și deezor acest cuvânt mai călător, decât un vânt. Ca ier cuvântul din vecin s-a dus ca astăzi prin străini, lăsând pe toți din cât afund o mie de crăimea scund, toți craai multului rotund de veste plin. Și atunci dintr-on s-a ridicat un împărat după împărat, și regin purpur sau încin, și doamnele grăbit au prins să se gătească din adins ca niciodat. Iar când a fost desamplinit ajunul zilei dentit, din munți și vâi, de peste măr, din larg cu prins de multe zăr, nu-ntași din nouăzeci de țării s-au răscolit. De cum a dat în faptezori veniau cu fete și feciori trăznind rădvanele de craiu, penete de potecii de plaiu la tot rădvanul patru cai, ba, patrusori. Din fundul lumii, mai din sus și din zorit, și din apus, din cât loc poți gândi să bati venit au roiuri de împărați, cu stem în frunte și îmbrăcați cum astăzi nus. Sosit era bătrânul gruiu cu sanda și rusanda lui, și ținteși cel cu trainii grost cu lia lui, sosit a fost și bardeși, cel cu adăpost prin munți să hui, și alții doamne, draga lini de trupuri prins, în mărgărind, cu fete dragi, dar ce comori pe rochi lungi, sesute în flori. Iar hainele de pefeciori sclipeau dar gint. Voinici cai spuma un salt, și-n creasta coi fului înalt prin vulturi vântul viu, voia, vrun prins mai tânăr când trecea cu un braț în shoulder și pe prăsea cu celălalt. Iar mai sprameaz din departării văzutu s-a crescând în zări rădvan cu mire, cu nănaș, cu socri mari și cu nuntasi și nouăzeci de fice orași veneau călări, și ca la mând renunți de kraiue, și tancalea lesa laiu de sfednici mulți, și mult popor cu muzici mult în fruntea lor, și drumul tot era covor de flor de maiu. Iar când a laiul s-au prit și palt în kraiu a stărostit, a prins să sune, sunet viu de treasc și tâmbiți și dechiu, dar ce scriu eu, oricum să scriu e nemplinit. Și atunci, de peste larg, prid vor, din dalt iatac de foișor, ieși zamfira în mers istet, frumoasă, ca un gând răzlet cu trupul nalt, cu părul creț, cu pas ușor. Într-a înda fi rânvăi părea, mlădiul trup îl încingea un brău de argind, dar toată-ntot frumoasă, cât eu nici nu pot o mai frumoasă să-mi scot cu mintea mea. Și ia, mergând spre viorel, de mână când a prins-o el, roșind s-a zăpăcit de drag. Vătavul a dat semn din steag și atunci porniră tot și reag, încetin el. Și în vremea cât s-au cununat, s-a întins poporul adunat să joace în drum după tilinci, feciori la zece fete cinci, cu zdrângânei la o pinci, ca în port de sat. Trei pași la stânga linișor și alți trei pași la dreapta lor, se prind de mâni și se desprind, s-adună cerc și iar se întind și bat pământul tropotind în takt ușor. Iar la o spăță, un râu de vin, mai un hotar, tot a fost plin de mese și tot oaspeț rar, tot crai și tot căreie semari alăturea cu ghinărare de neam străin. A fost atât achiu și când, cum nu s-a pomenit cuvânt, și soarele mirat stanloc, că la ajuns și acest noroc să vă adăie la tâta joc pe acest pământ. De-ai fi văzut cum au jucat copilele de împărat, frumoase toate și întrulpi cu ochi și reți, ca cei de vulpi cu rochi scurte, până în pulpi cu părbuclat. Și principi falnici îndrăzneți de-alcăr urbuz duganii, steți peritau zmei din iaduri scoși. De-ai fi văzut jucând voioși și feți voinici, și feți frumoși și logofeți. Ba peneși împărat, văzând pe barbă cot, piticul stând pe îngar de alături privitor, la pus la joc, și între popor să rapiti cu într-un picior de nuș, dar înd, sunt grei bătrânii depornit. Dar de-i pornești, sunt grei deoprit, și s-au pornit bărboșii regi, cu sfednici învechiți în legi și patruzeci de zile întregi, au tot nuntit. Și vesel mugur împărat, ca cel dintâiu, s-a ridicat și cu paharul plin în mâni, precum e felul din bătrâni la orice chef între români, el a închinat. Și a zis, cât mac e prin livez, atâța ani la mir, urez, și un printr-a anul blânt și mic, s-a creasca mare și voi mic, iar noi, să mai jucăm un pic și la botez. Sfârșitul poemălă. Această înregistrără este în domeniul public. Cântecul fusului, de George Cushbuck, registrat pentru LibriVox.org, de Cornel Nemeș, în Reno, Nevada. Eu mi-am făcut un cântec, stând singur în iatac, eu mi-am făcut un cântec și n-aș fi vrut să-l fac. Dar fusul e de vină că se învârtea mereu, și ce-mi cânta înainte, cântam pe urmă eu. De atunci îl cânt în truna, când vine așa nevrând, de-aș face orice aș face, nu pot să-l scot din gând. Îl cânt oricând la vatră, și îl când mergând pe drum, și nu pricep ce-i asta, și nu știu biata acum. A desestând la cina, simt lacrimile des, nu pot mânca de lacrimi, și trebuie să es afara în vânt, afara, cămi ar de capul tot, și îngrop în palme capul, și îmi cânt a marul tot. Am stat la ruat-a mori, și ruat-a umblă des, și ruat-a mori cântă cu vinte, cum se lesia, cântă înainte, cânt și eu după ea, moraruși face cruce privind în urmă mea, și-a mers pe malul apei, în valuri să-mi îngrop și cânte cu îșa marul. Dar a început un plop să cânte, și toți plopii cântau du-i-o să învânt, și m-am trezit de-o dată că plâng și eu, și cânt, și-a mers pe lungi, dar jalnic de-a lungul peste lungi cum plâng și cântă toate, și-n când m-am dus atunci, nu-i loc mai bun pe lume de plâns, decât în când. Ah, toate plâng, și satul se miră că eu plâng, dar fusul e de vină, că se învârtea mereu și el cânta un cântec, și îl știu de-atunci și eu, și încet ce trece viața când n-ai niciun noroc, mai iute dacă ar trece, dar sta mai bine în loc, dar sta pe loc mai bine. Ori loc eu să-mi găsesc să pot să plâng cu hohot, nici asta nu-mi drăznesc că m-am amătot ceartă și tat ai supărat, și în ochii mei se uită toți oamenii din sat. Ah, sara nu mai, sara mă simt la largul meu, când grop în perne capul și până în zore mereu tot plâng ca o nebună și perna în brațe o strâng, și plâng că nu mă vede măicuța mea că plâng. Sfărșitul Poemnul Această înregistrare este în domeniul public. Baladă Albaneză, de George Koshbuk, Registrat pentru Librivox.org, de Cornel Nemeș, în Reno, Nevadă, Fiul Pasei din Ianina, un cal negrun râu, adapă, Pe când vine după apă cu vas alb pe cap de spina. Dar din munte, de pe creastă, George cat învăi și vede și pe turc și pe nevastă. Fiul Pasei din Ianina, de la pieptul floare scoate și o arunc în val să noate până în vale la despina. George, în munte, pun niști strânge, buza crunt în dinț, o mușcă și de multă ciudă plânge. Fiul Pasei din Ianina, vesel, brațele și întinde, Când se pleacă încet și prinde crinul de perău de spina. Ce la piept apus ea floare, dar și în munte George pune plumbii sub scăpărătoare. Fiul Pasei din Ianina, blând de zmerd, alba fruntea neveste, Dar din munte moarte aduce carabina. Nu în cal, nu în fiul Pasei, plumbul a mers drept în crinul pus pe albul piept alașei. Fiul Pasei din Ianina, s-are înșea, Îndoaie brăul, bate în cal nebun cu frăul, Și lajunge carabina, nu în piept strâns cu haine verde, Cintr-un braț, mai mult neveste cu acel braț, Nu desmierde sfârșitul poembr. Această înregistrară este în domeniul public. Armingenii de George Coșbuc, Registrat pentru LibriVox.org de Cornel Nemeș, în Reno, Nevadă. Pe când un bla Christos prin țară lățind cuvântul său frumos, O vrei toți iau scos o cară și cărturare de-ai lor cercară, Prilegiu să piardă pe Christos. Așa într-o noapte întunecată, când vecinicul mântuitor durmea într-o casă încreștinată, Găsitul au o vrei în dată și sfat făcut-au de omor. La mează noapte aveau să vie la casa unde el dormea, Și casa pentru casă-o știe au pus casem și mărăturie în fața casei o nu ia. Dar Dumnezeu, cel ce scoboară și în gândul cel mai nevădit, Nu lasă pal său fiu să moară, Căci ară scumpărări oară și vremea morții n-asosit. Și Dumnezeu, orbit afirea o vrei lor împinș la rău, Încât să n-ai bănică irea avr-un chip de afăptui perirea născutului din Dumnezeu. La meazul noptțin gloată mare o vrei pe furiși pornesc, Sunt mulți o vrei de mirare, Că ei la casa fiecare casem, cât-o nu ia, zăresc. Dacă am pierdut și astăzi prada, Cu greu putea vom s-o găsim. Pornește apoi răcnind grămada, Pierând în scom o toată strada tăcutului Jerusalem. Dar neputând să mai găsească pe Christ ca să-l omoare în son, Pierdut au noaptea dușmănească, Și n-au putut să-mi deplinească pieirea vecinicului Domn. Și dintr-acea zi, înainte rămas-au biceiu, Și spun că pentru aducere aminte de noaptea mântuirei Sfinte, Românii, șați, armingeni pun. Sfârșitul poemului. Această înregistrără este în domeniul public. Rea de plată de George Coshbuck, Registrat pentru LibriVox.org de Cornel Nemeș, În Rino Nevată. Ea vine de la moară, Și jos în ulicioară, punând un sac, În urmă nu-l poate ridică. Tilduc eu, cum? Pe plată. Iar ea cu mintefată să-și învoiește în dată. Deci ar și zice, ba. Eu plec cu sac un spate. La calea jumătate cer plată. Trei săruturi. Dar uite, felul ei stă în drum și să s-o coate, Și îmi spune câte toate că scump, Că ea nu poate că prea sunt multe trei, Cu două să-mi voiește, Și unul mi-l plătește cu altul să-mi rămâie, Datoare penserat. Dar n-am să-l văd cât veacul. Și iată-mă, săracul, Să-i duc o poștie sacul pe un singur sărutat. Sfârșitul poemne. Această înregistrără este în domeniul public. Fata morarului, de George Coshbuck, Registrat pentru Librivox Puntorg, De Cornel Nemeș, în Reno, Nevadă. Suplopii rari apele sună, Și plopii rari vâji în vânt, Iar roata se învârte nebună, Eu stau la covată și cânt, Dar singură nu știu ce cânt, Și-n ochii mei lacrimi s-adună. Așa-i dintunere ca fară, Din cer un iad până-n pământ, Eu cânt tot un cânt egg da seară, Și-așa-mi e desilă să-l cânt, Și-l tac, dar nevrând îl cânt iară. O, stinge-te lampă, te stinge, Că brăul din cinz ne-a fost lung, Dar brăul meu astăzi mă strânge, La copcii cu greu-i la jung, Așa de cu greu-i la jung, Și-n copcii el trupul mi-l frânge. Dor în mamă, dor în draga mea mamă, Să nu-ntrebi de ce nu dorm eu, O brazul ascunt sub năfrămă, E martur păcatului meu, E martur amarului meu, Tu n-ai băgat încă desamă. Sub plopii rari apele sună, Și plopii rari vâji învânt. Scot hoho de parcă, Să-mi spună în râs ce nemernică sunt, Cerea ce nemernică sunt, Iar apele-mi strigă nebună. O, macină greu-l mai bine, Și-nvârt-e te roată mereu, Că lumea se-nvârt-e cu mine și vreau, Și eu nu știu ce vreau, Alasă că știu eu ce vreau. Aș vreau să fiu roată Sub tine, sfârșitul poemului. Această registrare este în domeniul public. Căiasa zânelor de George Coshbuck Înregistrat pentru Libri Vox.org De Cornel Nemeș, în Reno, Nevadă. Orcanul însuși stă domol și în gânduri dulci să pierde, Când zânele cu pieptul gol răsar pe lunga verde. Ușoare, ca de neguri fug prin liniștea dâncă, O brajilor, ca flore de rug, Sunt nesărutați încă. Vezi tu departe în răsărit, A prins lucind ca focul palatul lor, Împrejmuit cu zi de argind elocul, Acolo el în veci nu mor și var în veci nu moare, Iar ele șau căiasa lor și toate sunt fecioare. La țara lor nici zmei n-ajung, Dar într-o zi la poartă bătu, De drumul greu și lung slăbită Și mai moartă o fată de împărat, Cerând un loc de mas sărmana, Și se ruga milos de blând. Și cum te cheamă? Ana, eu nu pot anu să-ți descuiu, Acest drept al meu nu e, Căiasă-i noastre am să-i spuiu să vie să-ți descuie. Tânor de aur lunecând a zânelor Căiasă vinea cu părul râurând, Râu galben de mătasă. Căiasa-n purpur și-n smarald s-a scunde, nu s-a scunde, Străbați cu ochii viul cald, al formelor rotunde. De foc sunt ochii ei crăiești, La zid ea stă plecată, Descuiu, dar eu mătem că ești fecior, Banu sunt fată, Și dându-i zâne la de post trăia cu ele sor. Dar într-o zi a fost cea fost, Ea nu s-a dus la hor. Având din el, ea se juca stând singur într-o vale. Pe acolo doamna se plimba și-a dat de an în cale. Ce ai tu anul? Uite cei, Căiasa schimbă fețe, Că n-a băzut în viața ei in el, Și ce mândrețe, Din piatra tronului din raiu, Ce-o plit în flori maestre, E-l singur unui fiul de kraiu, Dar juns iar fi fost zestre. Și cum îi zici? În el îi zic, Pe degetul suleget al zânei pus, Pe cel mai mic, Crescut părea pe deget. O dămil mie, Dragălaș se roagă iam bătată, Tildau stăpâno de mălaș, Să te cuprind odată. Căiasa în veseli a ei cu grabă se învoiește, Mă strângi la piept și atâta cei, Și pieptul a ne-i crește, Și cum întind de brațul drept, Mai viu-i bate pieptul și trăimură, Strângând la piept pe doamnă sacul dreptul. Atâta cei, Dar mai durut, Să nu puim în astângă, Și în urmă zâna s-a zbătut, Că prea mult vrea as-o strângă. Așa fac și copii în joc, Că nu-și înțeleg vrerea, Dar zâna i-a părut de atunci, Că i-a slăbit puterea. A doua zi sub umbre rar de pom, Cu floarea albă, Copil, având mărgăritar, Făcea dintrâns și salbă. Căiasa vine iar, Zărind frumoasa jucărie, A prins și ochi mai mult s-a prind, De dorul să-i odeie. Cei asta, salbă, Ar drăzleti mărgeanuri roși în pară, Și n-ai fi dat de ajunsul preț al salbei, Dând o țară. Și cu-i o dai tu, Pătimași zâmbind, Căiasa în gână. S-o dau și ție, De mă lași să te sărut. Stăpână, pe nimeni i-a n-asărutat, Ori poate flori și fluturi, Dar pentru salbă i-ar fi dat Și o sută desăruturi. Așa fac doi copii în joc, Că nu înțeleg ce-i jocul, Dar zâne i-a părut atunci, Că i-a pierit norocul. A treia zi privind în lac, Copila i-a în o glindă cerca, Și nu putea pe plac un brău de trup să-și prindă. Căiasa vine iar, Grăbit s-a încins atunci, Căiasa și cât de strâns I s-a lipit de caldul trup. Mătasa i-a abat în palme, Veden lac strâns să-i stă mai bine, Rotunde ca un cap de mac, Stau sânurile pline, Mai înalt pare, Și-n un blat mlădie ca o vargă, Ia simte cât de rău i-a stat În haina ei cea largă, Și ochii o trăviți de dulci La brău să-l batici cată. Tildau cu tine de măcul Cea lăturea odată. Dar anul pentru ce numi cei Alt ceva. Am eu multe, nu vreau, Și-n urmă asta cei. De ce să nu o asculte? Știți voi povestea Când un fiu de empărat odată În piept cu dor turbat de viu S-a-nbrăcat înfată? Luând în loc de paloși fus, Și-n loc de coif năfrămă, Pe pieptul tânăriel Ş-a pus altiță în loc de-a ramă. El stă pe tron, Și-l îngă el Ce trist că ea s-a plânge. Cum în aiei cea cu inel, Rupându-și salba, Strânge genunchi lui, Ia stă în genunchi, Și brăul și îl desleagă, Și părui desfăcut mânunchi Iumple fața-ntreagun. Eu toate, toate le-am pierdut, Și Dumnezeu mă piardă Din ochii lui, Că te-am crezut. El râbi deși o desmiardă, Acum nu-i timp să te bocești, Tu vi cu mine acasă, Căiasă dacă nu mai ești, Vei fi împărăteasă, Sfârșitul poemne. Această înregistrare este în domeniul public, Puntea lui Rumi, De George Coshbuck, Înregistrat pentru Libri Vox.org, De Cornel Nemeș, În Reno, Nevadă. Rumi adunas în Creier, Toată cuminția Lumi, Și-ntr-o zi, regele Gupta Chiamă la palat pe Rumi. Mâinei anul nou, știi bine, Și obiceiul din vremuri este, Ca-ntr-această zi să fie Sărbătoare de neveste. Și-aș dori vreun lucru mare, Tu ești Sfânt, Așa se spune, faci minuni, Și mâne toc mai ce n-aș da pentru o minune. Pân' mulțim splendoarea zilei, Vrei, că să-i știu una în pripă. Rumi a rămas pe gânduri, Negăsind, răspuns, o clip. Și-a plecat. Făcuse dânsul mar minun De altă dată, Dar acum avea prilejul Pentru cea mai minunată. Punșes larg sunt adunate Gințile din Himalaia. Oșten negrin coi furi albe, Principi, preoți, Sclav și raya, Toți bărbații stau deoparte, Iar la mijloc stau fecioare și neveste, Și duc hóra toate în port de sărbătoare. Iar regina joacă în frunte, Cu optzeci de principese, La un semn salină jocul, Și acum rumin mijloc iese. El avea un cord deoparte, Iar în cord, cine ar știi spune, El încet desface cordul Cu ascunsa lui minune. Să-i vesc doi stâlpi, În urmă alți doi, Apoi mărunte peste stâlpi câteva scânduri. Ce era o simplă punte? Rege nimeni nu cunoaște cei în sufletul femei, Numai cei de sus, Și iată și într-un lemn s-aratăzei. Deva trece peste punte o femeie credincioasă, Se van frumoșa femeia rămâind mereu frumoasă. Deva trece în săuna care-și-a înșelat bărbatul, Ia se va negri ca noaptea astfel ispășind păcatul. Dar eu cred că nu-i niciuna cu păcate. Cea mai castă treacă întâiu, Și apoi să treacă rând pe rând cât o nevastă. Și atăcut! Era în șiruri zeci de mii și mii de sute de femei, Ce de credință la un loc, ce de virtute. Dar virtutea, zice veda, Este mută, vecinic, rece. Gup ta strigă, dă un ordin, Mai dă unul, dă vreo zece și apoi zâmbitor privește spre regină, De să poate trece întâiu, Și după tine au să treacă în următoate. Dacă vrei, eu trec nu-mi pasă. Dar chiar eu, nu să cuvine să pui rege La îndoială sufletul unei regine, Mă roșește singur gândul, Că tu ai afla cu cale tocmai az, Să pui la probă inima nevestă-i tale. Și-a rămas pe loc regina. Regelea privit sinistru spre nipunica, Neva asta celui mai frumos ministru. Iartă rege, zise dânsa, Nu pot suferi privirea multor ochi, Sunt sficioasă, eu aș trece Însăfirea, Principesele noroșite bucuros, Voi au să treacă, dar putea să mință puntea, Vreu ne drept putea să facă. Ori mai știi, Bătrânul Rumii face o glumă, Cum se vede. Și atât de slabă puntea, Când ia nu te poți încrede, Și apoi cum să crea de lumea, Ce vor spune niște lemne. Regele mușcânduși guratăcut, Convinți pe semne. Dar minunea unde-i Rumii? Punând degetul pe frunte, A zâmbit bătrânul preot. Puntea e ca orice punte. Nici virtu-tea nu arată, Nici păcatul. Dar azi rege, Din tropunte mincinoasă, Trei minuni tu poți alege. Multe bunuri are omul, Dar virtu-tea cea mai mare e Să nu să ție mândru cu virtuțile ce are. Și nu-i o minune, Dacă dintr-atâta mii de sute de femei, Nici una mândră n-am găsit de-a ei virtu-te, Iar frumuseța e bună, trainic și ispititor la rele. Știu nevestele aceasta, Și vezi ce cu mine sunt el. Când ajungerea frumuseții este atât de leznicioasă, Nu-i minune, Că nici una n-a voit a fi frumoasă, Dar minune acea de-a treia, Care va fi vecinic nouă e, Că toți noi până astăzi n-am știut pe cele două. Arăs regele, Curtenii toți au râs, Și-ar râs poporul, Și-ar râs însuși Sfântul Rumii, De minuni iscoditorul, Dar râzând priveau bărbații neincrezători las gânduri, Ia cuprins o presințire și-au căzut pe multe gânduri. Iar nevestele, vădite cu virtu-te în fața lumii, Făceau haz, Că de-astă dată apățit rușine Rumii. Sfârșitul poemului, Această înregistrare este în domeniul public. Gazel, De George Koshbuk, Înregistrat pentru Librivox Pontorg, De Cornel Nemeș, În Reno, Nevad. Oamenii mă învinuiesc, Sunt tânăr și iubesc, Tu mi-e zisă viu la moară, Penserat să te întâlnesc, Dar la moară dau de prietini, Și de prietenii mă feresc, Te-am văzut și ier pe stradă, M-am temut să te upresc, De mama mierușine, Și de tine mă sfiesc, Mi-e necaz pe toată lumea și mi-e ciudă, Că trăiesc, Te-aș lăsat și mi-e cu jale, Te-aș iubi și nu-ndrăznesc, Sfârșitul poemului. Această înregistrare e în domeniul public. Rugămintea din urmă, După lermontov, De George Koshbuk, Registrat pentru Libri Vox.org, De Cornel Nemeș, În Reno, Nevad. Ești schilav tot, Un cerșetor te-ntorci acum acasă, Și ce fecior frumos e rai, Dar oricum ești ce-ți pasa. Tu vei vedea iarăsatul tău și casa voastră în vale, Și biata mama-ți va ieși plângând în calm, Și eu rămân să mor pe aici cu liftele pe gâne. Ah, parcă simt, Că n-am să ajunc să văd ziua domâne. Cu două zeci dodat în car, La groapă mă vor duce, Și bunie domnul dom' avea la cap o cruce. Noi de copine știm, Și-am fost ca frații, Ba mai bine. Eu d-am avut un singur ban, La mă-mpărțit cu tine, Și tu cu gura foc prin dai să-mi dai ajutorare. Să-ți răsplătească, Dumnezeu, că-i bun și mare. Și-auz acum, Dor întreba în sat, Da mea venire, Tun loc de adevăr, Să spui că n-ai de mine știre. Că n-am fost la un regiment, Dar spune-le ce-ți place, Că pentru ei ori viu, ori mort, Tot una face. Iar mamei, Doamne, Cu maș vrea credința s-o înșele, Să-i spui că m-ai lăsat rănit, La turnul măgurele, Dar voi sosic de curând, Ascultăm rugămintea, Că mama, dacă ar știi că smort, Și-ar pierdemintea. Tu s-o amăi cu zi de zi, Și spune-i câte toate, Ea e bătrână, N-are mult să mai trăiască poate. Și pentru ce să-i amărăști, Și zilele puține, Că n-are în lume bun, Și drag decât pe mine. Iar linii, desar întâmpla, Să vântâlniți vrodată, Să-i spui că sănătos, Și-aj vrea s-o aflu măritată. Tu uită-te-n ochi, Să vezi de-o doare, Ori nu-o doare, Iar dacă vei vedea-o stând, Nepăsătoare, Să-i spui că mai lăsat rănit, Pe umedele paie, Că doctorul în carnea mea, Adâncă braz de taie, Că de durerii, Eu mă izbesc și urlu ziua întreagă, Și cam urit, Gândind la ea, Că mi-a fost dragă. Și dacă ochii e atunci, Tulburi se vor face, Nu mângă ea, E deprisos, Te rog, s-o lași în pace. O frunză vește deă, Nu-ți dă cuvânt, Să zici că-i toamnă, Și-o lacrimă în ochii ei, Nimic nu-nseamnă. Și-acum dăm mâna. A sunat cornistul de plecare, Du-o altului din partea mea, O caldă salutare, Și ajuns în țară, Eu te rog, Făm cel din urmă bine, Pământul țării să-l săruți, Și pentru mine. Sfârșitul poemului, Această înregistrare este în domeniul public. Logica de George Koshbuk, Registrat pentru LibriVox.org De Cornel Nemeș, În Reno, Nevadă. Popatoader din scripturi, Dă lui Mitru învățături. Mitre, Știi ce spuneți altul? Să nu faci în viața ta Cea ce te-ar supăra De-ți-ar face-o altul. Mitru stă și stă gândind. De el multe nu să prind. Dar mai știu eu cum e asta. Altul da, zici înțelept, Dapă eu. Să n-am eu drept Să-mi sărut nevasta. Sfârșitul poemului. Această înregistrare este în domeniul public. Romanță, după un cânt grecesc, De George Koshbuk. Înregistrat pentru LibriVox.org De Cornel Nemeș, În Reno, Nevadă. Te-am strâns sărutându-te radă Târziu într-o noapte de april. Azi, mai fiecare copil, Ne cântă iubirea pe stradă. Că oameni, deși n-au știut De noi și de tainele noastre, Dar stelele bolții albastre Vătoate și ele au văzut. Și-o stea căzătoare din cer, I-a mării ne-a spus sărutarea, Și luntrei ne-a spus apoi marea, Iar luntre a ne-a spus la năier. Pe târm erau stoluri de fete Cu drag de năier ascultând, Și ele rădeau scuturând Flori albe din negrele plete. Și fetele un cântec făcură Și detere aripi de vânt. Padjocuri au pus el în când Și patimă, dragă, și ură. Și astfel, de noaptea de april, În lume sunt cântece, radă. Ne cântă iubirea pe stradă, Azi, mai fiecare copil. Sfârșitul poemului. Această înregistrară este în domeniul public. Legenda de George Coshbuck Registrat pentru LibriVox.org De Cornel Nemeș, în Reno, Nevadă. A fost un tânăr împărat De la mișei as mulț averea Și as mulț de la tira în puterea Și mulț nebuni as pânzurat. Dar patru inși, vorbind în șapte, L-au dus în juljuri învălit Și în codru cel mai tăinuit L-au îngropat târziu în noapte. Cei tari au zis, A fost mișel, ne-a pregonit Prea multe vreme. Iar popii fulgerau blăsteme În cei ce mai vorbeau de el. Nici voie să-și cernască portul, Nici drept să-l plângă n-au avut, Și niciodată n-au știiut în ce pământ Le doarme mortul. Și nu vor știi, Căci groapa lui în blăstemat pământ S-a scunde nici soarele acolo nu pătrunde, Nici plângerile nimărui. Jurata iadul să îngrădească Cu noptți de veci acest mormânt. Iar brazitac, Că nici un vânt nu-i clatină ca să vorbească. Dar noaptea-n zare uneori, Când e furtun în depărtare, La margini de orizont răsare Un fulger alb, Târziu spre zori, Și-ntruna spre păduri arată Și scapără spre iame reu, E parca arată Dumnezeu spre groapa Cea de veci uitată. Iar într-o noapte va lovi Și spinte cată de lumină fujiva Noaptea cea haină Și brazin flăcări or vorbi. Și atunci cu fulgerul tovarăș Eșiva mortul împărat Și-n iadul lor De unde au plecat S-or prăbușii tiranii iarăș Sfârșitul poemului. Această înregistrară este în domeniul public. Cântec de George Koshbuk Registrat pentru Librivox.org De Cornel Nemeș, în Reno, Nevadă. Zice vodă, iar la greu Dragii moșului în țară Vin păgânii foc și pară Dar cum vin s-or duce iară Proclețilui Dumnezeu. De vom prind în țară Turcii Să le dăm și voi Și eu cinstea furcii. Zice vodă, Bateți voi marginea că e mai bine Cei la mijloc las pe mine Cu ei numai dracul ține Iar Hristos e în rând cu noi Haid să le stărpim răsadul Că e plin de marța foi țarigardul Vodă în sârga și purces După el o știrea în fugă Uite Turcii lasă rugă Lasă tot și o rupla fugă Nu mai știu cei de-al cei șes Care-o fi scăpa din gloată nu și a mai venit În ori viața toată. Zice vodă Sănătoși dragii moșului Cu bine Roat acum pe lângă mine N-ai un mâni și cu pe pline Pe obiceiul din strămoș Cu voi nici îmi place traiul Or îl văd cu spada în mâni Or cu n-aiul. Zice vodă După vrem mulți păgâni Am dat de smintă Să-i mai judeci când s-a lintă Când eși bun și ai o flintă Nici de dragul nu te temi. Turcii zmulți De-o prescu palma prutul tot Dar când ne văd Fug de a valma Și acum fiului Bogdan Din brău spada și-o dezleagă Și-a plecat cu astea întreagă Loc de sfânt locaș s-a leagă Că ce așa știa aștefan Unde-i loc să s-apt morminte de păgâni E loc să n-alți case sfinte Sfârșitul poemul Această înregistrără este în domeniul public O știriile lui Alach De George Koshbuk Registrat pentru Libri Vox.org De Cornel Nemeș În Reno Nevad Noaptea care încheie anul Noaptea sfântă Când ce tindu-și el coranul Trist mahomedanii cântă Pe răpușii prin bătăi Noaptea asta știe spune Dominune la călugăreni prin văi Când ieni jumătate ruptă Noaptea în cale Pe uitatul câmp de luptă Se pornește un glas de jale Apoi multe și împrejur Din pădură sar o mie Din câmpie plângi un nesfârșit murmur Iar murmurul crește întruna Și deodată urlă în zare Ca furtuna și prin zare A spinte cată de blesteme Și de vânt e spahii În șiruri dese Grabni vie se oastea întreagă Din pământ Căci acum prin lumea lată Să jure toți Care au perit vrodată Pe câmpiile gheaure Și-așteptând un semn ceresc Stau gătiți Potop să plece și să nece Tot pământul creștinesc E-i cu genele amorțite N-alță mâna și din bărbile încălcite Iuți își scutură țerâna Și pe cai s-a zvârl grăbiți Și învărtesc dușmani crucii Săbii lucii de năvală Stând gătiți Fornicând din mie de locuri Plinde ură cu blesteme Și bat jocuri strigătoți Ca dintr-o gură Sfântul numea lui sus și turbate Și-ndrăznețe miei de fețe Alergând privesc în sus Iar acum, fiind o gloată Numai una, osie Într-a ceastă roată Se ridică semiluna de pesteagul Care învânt geme o plângere Între ruptă și se luptă Iar ce geme e cu vânt Și alui alach cu vântul Sfânt și mare Și tăcută cam ormântul Și-mpetrit acolo în zare Oastea întreagă stă pe loc Codrii, de aluri Râu și lungă Toate aruncă ochii în sus Spre un semn de foc Miei de guri, atunci în vaier Umplu cerul Cruceaie, o cruce naier Turcii toți vârlându-și fierul Iut-se-ntor ca-ntorși de vânt Noaptea râde, luminată Și de-o dată intră totul În pământ, sfârșitul poemului Această înregistrare este în domeniul public Poet și critic, de George Coshbuck Registrat pentru Libri Vox.org De Cornel Nemeș, în Reno, Nevada Ce știu, nu vreau să țin secret Te rog să lași în pace muza Căcți tu ești cel mai prost poet în Siracuza Trochei, șchiop și iambiduri Și nici nu știi măcar să furi Dar n-a sfârșit Căcți Dionis ca un al doilea Ajax Mithic Arăs de furie și-a închis Înturn pe critic Pun biet, o mer îl poți nega Dar când e prins, e alceva Orce poet ca regei prost Dar ca poet, e orice rege un geniu Cum puține au fost Și să înțelege Când moare Nero, el e trist, nu că am părat Cică artist și bietul critic O trăvit de ale slujbașilor insulte Trei părți din zi era Silit Mereu S-a sculte toți iambi despre care a zis Căs cei mai proști din cât s-au scris Din zori de zi un sclav îi sta la cap Citind până în deseară Așa și ieri și azi așa Și mâine iară Și tot avanul era scris cu versuri da lui Dionis Dar, în pătrecerea de un an Slujbașul vine și îl vestește căliartă Nobilul tiran și căl poftește Să mergă la palat curând Poetul l-a primit răzând Am versuri ar Un nou volum și lau de-mi spun toți Zoilii, să vezi Eu cred că fac acum Mai bun dactilii N-am niciun vers pocit și rău Și-aș vrea să aud cuvântul tău Și de pesul cu multa vânt E-s odele încet cu încetul Olimpic și cu glasul sfânt Cita poetul Curtenii transportați răspund Ce artistica și ce profund Și tu ce zici? M-am îndreptat? Polyxen, tremurându-i pașii Spre ușă placă Resignat prin vind Slujbașii E cheia temnitii la voi Hai, duceți-mă înapoi Spârșitul poemului Această înregistrare este în domeniul public Vântul de George Koshbuk Registrat pentru LibriVox.org De Cornel Nemeș, în Reno, Nevadă De fete mari e lunga pline Iar vântul răsfățat copil s-a propie tiptil tiptil De pe sub fagi, de pe colină Și fetele cu drag suspină O doamne, doamne, adă-nil Pe umeri blondele lui plete Tresar și sar încetinel El e frumos și tinerel Dar e sfios când e cu fete Și ele râd și râd și rete Și pe furiși privesc la el El umblă ca la el acasă Și ascultă fetele ce zic Mai rumpem palme cât un spic Și răsfățat apoi își lasă pe spate Capul și nu îi pasă de fete Și de câmp nimic Și printre spice el șopteșce Vorbind aiurea așa lintat Și cum să plimb în lung și în lat Cu fetele să-mi prietinește Și din copil sfios el crește Flăcă întreg Desărutat Apoi când glumă el le prinde de mânecă Și aprenți de dor Își face joc prin părul lor În urmă, brațul și lăntinde Pe cea mai dragă o cuprinde și o strânge Către el ușor Tot mai aprins Tot mai aprope Să te sărut trăgut să vrei Ce ochi frumoșai viorei Ca un în timp s-adânc de ape Dar el nu-i niciun chip să scape Și atât a lucr-un urmă Cei Ia stă la pieptului pierdută Din tâiu cu ochi la pământ El zice așa cât un cuvânt Ia zice trei și-l tot ajută La urmă dânsul O sărută Ei Vestu, fetele, cum sunt El a crezut că nu să poate Și ia capoț Dar să te ții, e greu să dai De că pe tâiu, dar dacă dai Merg strună toate Și fata mult nu se socoate Când pierde mintea cea dintâi El o sărut acum pe salbă Și fetele împrejur se strâng Dar e prea mult Am să mă plâng la toți vlădici Să dau-și albă Auzi să duci tu lume albă Pe un câmp cu oameni Cant un crâng Ba el își mai desfac și sânul Și în sân el îi se joaca acum Îl prind odată și îl sugrăm Că s-au brăznicit românul Auzi dar cine el păgânul Ca să-mi sărute fete-n drum Nu știe nimeni de unde vine Și capu-i stă la sărutat Dar fi măcar de aici din sat Voi cât sunteti flăcăi ca mine Să-mi spuneți voi acum E bine să faci ca vântul? Nu-i păcat? Adică stăi Ce e fată moare dacă o săruți puțin Da, zău Cum aș voi să fiu mereu în vânt Și eu în zicul soare De-ar fi numai secerătoare O fată pe care o știu eu Sfărșitul poemului Această înregistrare este în domeniul public Bestitorii primăverii De George Koshbuk Înregistrat pentru Libri Vox.org De Cornel Nemeș, în Reno, Nevadă Dintr-alte țării de soare pline Pe unde ați fost și voi străine Veniți, dragi, păsărinapoi Veniți cu bine, din frunze și din cânte goi Plâng codri cei lipsiți de voi În zarea cea de veci albastră Nu va prins dragoste asihastră De ce-ați lăsat? Nu vea fost dor de țara voastră Nați plâns văzând Cum trecem zbor spremiază noapte Nor de nor Voi ați cântat cu glas fierbinte Naturii calde, imnuri sfinte Or doine dragi Când vați adus de noi aminte Străinilor voi nu le-ați spus Că doine ca noastre nus? Și acum veniți cu drag în țară Voi revedeți câmpia iară Și cuiburile voastră în crâng E vară, vară Aș vrea la suflet să vă strâng Să râd de fericit, să plâng Cu voi vin florile în câmpie Și noptile cu poezie și vânturi line Calde, ploi și veselie Voi toate le luați cu voi Și iar le aduceți înapoi Această înregistrare este în domeniul public Zobail de George Koshbuk Registrat pentru Librivox.org De Cornel Nemeș, în Reno, Neval La miezi de noapte morț în cor Își cântă jalnic, imnulor Iar albele giulgiuri bătute de vânturi Cu tact tânguiuaselor cânturi Ei sunt războinici oșteni Ai regilor asirieni Zobail la moartei a dus capăturmă Cu biciul bătându-i din urmă Ce fericit e cine-i viu Noi putrezim într-un sicriu Ne dragă și-n o viața-șavera Dar regi ne-o iau cu puterea Frumos e, Sfânt e să trăiești Când pentru-ai tăi tu suflet iești Dar noi am trăit ca să dăm ajutorul La regi care o moară poporul Tu cel mai lac om dintre regi Ai umilit popoare întregi De dragoste a unei regini frumoase Împlut ai pământul de oase Tu pierzi bărbații tăi cei buni Să faci femeilor cu nuni Tu pierzi în orgie alțăritezaur De-ai vinul din cupe de aur Te porti în haine de argint Și-n casuri dragi de dulce alint Săruti pe tofale femeia necastă Pe cea mai frumoasă nevastă Tu dai un semn și porti să frâng Și zeci de milioane plâng Oceanul de spaimă în lături Să bate e vuitul multor armate Dar tot ce ai de noi țedat Și tu rezând ne-ai îngropat Mișelule, astăzi de-am fi în viață Te-am bate cu palmele în față Și cântă morții, cântă în cor Și plinde urăi cântulor Urgia mâniei leneacă suflarea Blestemle și gemet cântarea Dar iat un scărțăit la porti Spreninive privesc cei morți Doi oameni portând un cadavru În spate răsar petăcut din cetate Sub ziduri pun povara lor Încet al morților popor S-apropi în șiruri de o pânză murdar O victima regelui ară Și triști cu fruntea în piept privesc Apoi dodată-i zbugnesc să râdă cu hohot De mâinii să se prindă Fanatică horă să-ntindă Și urlă vese-l cânt în cor Dar Sfânt acum e cântulor Deci dem să te batem cu palmele în față Ești vrednic să-ntor ce în viață Dar din ce ai fost ce ești acu Ne-ai răzbunat când însuți tu Atâta de ieftin orocul tău, da-i-l Întind de nemană zoba-i-l Sfârșitul poemului Această înregistrare este în domeniul public Pe lângă boi de George Coshbuck Registrat pentru Librivox.org De Cornel Nemeș în Reno, Nevadă Pognin din biciul pe lângă boi În zori de zi e la trecut cu plugul pe la noi Și de pe biciul am cunoscut Și cum se seam nici n-am știut cum am sărit Și m-am zbătut să est de la război Și atâta tort mi-am încălcit și în graba mare Am spart un geam, știu eu ce mi-a venit Am cap, dar parcă nu-l mai am Ce aveam să-i spui, nimic n-aveam Dar era în zori și eu voiam să-ntreb cum a durmit Și vezi așa el, nu știu cum, m-a prins de braț Și m-a cuprins să măsăru tendrum Dar eu din brațe m-am desprins și l-am certat și l-am împins Dar n-am făcut cu dinadins și rău ce-mi pare acum O nu mie că mi-am sângerat la prag piciorul într-un cui Dar mie că e păcat Om bun ca densul nimeniui Și pentru o vorbă rea ce-i spui El toată ziulica lui muncește supărat Sfârșitul poemnui Această înregistrără este în domeniul public Rada de George Koshbuk Registrat pentru LibriVox.org De Cornel Nemeș în Reno, Nevada Are docia mult câtare, nu e mult o fată mare Cântre domn, dar or și unde, dacă-ți știe Iar spune graiu pe ales netet ca apa O îi las că rada știe și în ce fel să poarte sapa A fost și i-a în școli o toamnă Dar găsești ca ea vreo doamnă Cu cosița gălbioară Ea e înaltă și ușoară S-o vezi numai și să tremuri Și de-abea pe las în petru umple Optți prăzece vremuri Sunt și în sat destule fete Care de nu pot să te îmbete cu frumuseți Au peptul ele alt de taler și margele Rada când o vezi, te fură cu necontenitul zâmbet Și cu a vorbelor căldură Harnică, din zorii zilei Nu stau mâinile copilei fără lucru Tot să prindă, casa lor toată-i o glindă La izvor vezi pe erodica până în zorii Când pe substreși încă doar merândunica Pe izlaz nu-i multă hrană Dar vezi albă ce-i joiana Şi în amurg, copilă-n tindă Focând vatră vrea să aprindă Dar mu-mu joiana muge radă Fă s-a lărşi de grabă Când şopron vițelul suge Doar e tare, haid maiute Şi din drum ca să-i ajute Vin flăcă-i tot de-auna Nu-l înjuge aşa cu bună pe vițel Radai slab ştiu flăcă-i şi şi fac sara Pe aici vecinic ceva treabă Va ca-i tot ceau ei la biata Toar censat cu ziua fata Dar e veselă din fire Denoroc şi indestulire Inima-i în vecie plină Când e fericită, spune-i mai mult ce are o regină Radai nălucire vie când alargă pe câmpie Şi bat vânturi în cosiţă Or când sara stă în portiţă şi-o întrebi Cea ştepti iubită Şi pe dup-un stâlp s-ascunde galbenă De zăpăcită Dar la holdă Ar de soare Fetele să cerătoare Râd şi cântă Snopi fa grâul Murmuri între sălci Râul fug la râu Vropatru fete e şi rada Fug flăcă-i şi ei toţi Şi nu le iesete Şi în genunchi atunci pe ţărmuri Ea din pun cât două sfărmuri bea Iarnicul dăm şi mie Taci şi bea din pălărie Cere el, cere mulţi să-i deie Rada râdele dă apă Toţi din puni ei să beie Zece stropi nu pot să încapă Prea e mic palhard de apă Şi atunci când el glumeşte Joacă puni şi îl stropeşte pe obraz Dar drăgălaşă tot el Zvânt în loc de cărpă Mâneca de la cămaşă Şi cum ştie ea s-a leagă ce-i frumos Atât de dragă o dă portul în brăcândul Când o vezi, te-mbată gândul Ca iubind-o trei domineci S-ar mirat de tinealtarul Ce păcat ai să cu mineci Iat-o veselă şa prinsă Joacă ora, cu mie în cinţă Cum îşi poarta ei făptură Toată-i canzul grăvitură Mamele privind-o în horă să cotesc O leotulei că ce mai drac frumos de noră De-o întâlnesc în drum bătrânii Ei fac pod cu palma mâinii peste ochii slabi S-o vadă, draga moşului Tu radă şi uimiţi de fata dochi O desmiardă şi când pleacă Uneţi au de lacrămi ochii Dar de irada cât de blondă Ia de mic a fost o sândă pentru sat Şi nu-i mirare Ei flăcă-i, ea fata mare Pentru-un râs al ei se ceartă Şi din joc să prind feciorii la trânteli Cât doamne iartă Da, şi rad ai mare hoaţă Peste satul tot să-l scoată din sărit Ia ştie bine, dar se teme doare cine? Măsaie Ferească, domnul Al temut Ca să nu şi pierdă pe acel ce-i pierdes Omul Unde mergi? Mă duc la moară Viu şi eu Şi din uşcioară Vlad-ul ies în cap de stradă Nu m-ajungi? Te-ajung eu radă Dar fugind-i să desprind deşorţul alb din brău Iar Vlad-ul nu-i deşorţul Ci-i îl vinde Ier mi te-am făcut scăpată Nu-mi scap ne-sărutată Cum nu scapi din mână fumul Nu-mi ieş drag Decem ţi drumul Ia nu-şi cred al ei cuvinte Delar crede Vlad-ul însă Rad-a şi ar ieşi din minte Cum vrea şi nu vrea fata Drag-ul ia Drag-ul dăplata Un sărut păcat să fie Nu mai popa să nu ştie Că te sperie cu iadul M-ar putea speria Pe mine popii toţi De-a şi fie-ul Vlad-ul Sfârşitul poemului Această înregistrare Este în domeniul public Trei doamne şi toţi trei De George Coshbuck Înregistrat pentru LibriVox.org De Cornel Nemeş În Reno Nevadă Avea şi dansul trei feciori Şi au plecat toţi trei Do dată la tabără Sărmanul tată Ce grişi pe dansul Ce fiori Când se gândea că-i greu războiul N-ai timp să simţ Că mori Şi luni trecut au după lungi Şi-a fost de veste lumea plină Că steagul turcului Se închina Şi mândrii codrului păuni Românii au isprăvit războiul Că s-au bătut nebuni Scrian gazetă Că s-a dat poruncă Să rendoar că-n țară Toţi ce-i plecat De astă vară Şi rând pe rând Venea în sat Şi ieri Şi astăzi câte unul din cei Care au plecat Şi-ai lui în târziau Plângând de drag Are să-i revadă Staziu an prag Să-i revadă cu ochii zarea măsurând Şi nu veneau Şi dintr-o vreme Gemea bătut din gând Nădești da cald în el Slăbea Pe cât creștea de rece gândul El a întrebat pe toţi Da rândul, dar nimeni Ştire nu-i ştia El pleacă în urmă la cazar Mă să afle Ce dorea Că prarul vechi îi e să-n prag Ce-mi face radu El întreabă De radu este mai cu grabă Că radu este cel mai drag E mort El a căzut la plevna În cel dintâi şi rag O bietul om De mulţi simţa Că radu-i dus de pastălume Dar astăzi Când ştia anume El stană uc Şi nu credea De moară radu Acest lucru El nu-l înţelegea Blăstem pe tine Braţ-duşman Dar George al nostru cum O duce Sub glie taică şi sucruce Lovit în piept din iatagan Dar bietul Mircea Mort şi Mircea prin văi Pe la Zmârdan El n-a mai zis Nici un cuvânt Cu fruntea în piept Ca o statuie Ca un Christos Bătut în cuie ţinea Privirile în pământ Părea că vede Din aintei Trei morţi Într-un mormânt Cu pasul Slab Cu ochii beţi El a plecat Gemânt Pafară Şi-mi pleticindu' se pescar Chema pe nume Pe băieţi Şi să proptea De slab sărmanul cu mâna De păreţi Nu se simţea de-i mort Or treaz N-avea puteri Să se simţească El trebuia să s-o dignească Piatră-n drum sub-un zăplaz S-a pus În mormântând În palmei slăbitul său O braz Şi-a stat Aşa Pierdut Şi dus Eran-a meaz Şi-n miez de vară Şi soarele-a scăzut Spresară Şi-n urmă soarele-a pus Cum Sta tot acolo Ca mort Precum s-a pus Treceau bărbaţi Treceau femei Şi uruiau trăsuri Pe stradă Soldaţi treceau făcând Paradă Şi atunci deştept Privii la ei Şi-şi dus-e pumnii Strâns pe tâmple Şi doamne Şi toţi trei Sfărşitul poemului Această înregistrarea Este în domeniul public La o glindă De George Koshbuk Registrat pentru LibriVox.org De Cornel Nemeş În Rino Nevada Azeam să încrestez în grindă Jost din cui acum o glindă M-a mai dus în sat cu dorul Azi e singur Puişorul Şi-am închis-uşa la tindă cu zăvorul Iată-mă Tot eu ce avec e Ok, hai, ce mai pereche Şi ce cap frumos răsare, nu e al meu? Al meu e oare Dar al cui, şi la floare Uite-o floare Asta-ţi eu Şi sunt voinică Şi ne-a zis că eu sunt mică Uite-zău, acum iau Sa am acemstă Şi ce fată frumoşică are mama Mă gândeam eu Că-s frumoasă Dar cum nu Şi mama-mi coasă Şorţi cu flor Minune mare, nu zi eu Fată ca oricare Mama poate fi făloasă, că mă are Şti-i cea zis şi el la vie A zis Ce-mi tot spun ei mie Am şi eu numai o fată Şi n-o dau să fie dată Cu-i-o dau voiesc să-mi fie Om o dată Mai ştiu eu? Şi asa se poate? Multe ştiu, dar nu ştiu toate Mama-mi dă în bătătură Cum se țesi o pânzătură Nu cum stau cei dragi De vorbă gure-n gura N-am să țesi doar viaţa întreagă La să văd şi cum Se leagă dragostea Dar ştiu eu bine Din frumos cel plat şi avine Mai mă prind feciori dragă şi pe mine Că subţire Să mă frângă cine-i om Cum în astângă Dar aşa te place dorul Subţirea, cu binişorul Când te strânge el Să-ţi strângă tot trupşorul Braţul drept, dacă-l întinde Ruată peste brău Te prinde şi te-ntrabă Dragă, strângul Şi tu-l cerţi Dar el nătângul Ca răspuns te mai cuprinde şi cu stângul Iar descere şoguriţă Doamne, cine-i la portiţă Om să fie? Nu e cine? Hai, e vântul! Uitem vine Să văd oare cu cosiţa Sta-mi ar bine O că-mi stă-mi în tot felul Să mă port cu-n ce tine-lul Uite, salbă, brău şi toate Şi cosiţe cumpărate Stai să închei şi testemelul Pe la spate Uită ce buzor de fată Stai să te sărut odată Tu mă poţi o glindă spune Ei tu doară, nu te-i pune să mă spui Tu ai surată gânduri bune De-ar şti mama Vai să ştie ce-i fac az Mi-ar daia mie Dapoi, n-am să fiu tot fată Voi fi şi nevastodată Las să văd cât e de bine Măritată Că mi-a spus bunică a mie Că nevasta una ştie Mai mult decât fată, juna Ei dar ce? Nu mi-a spus buna Şi mă mir eu ce o să fie Asta una Brău-i pus acum din ladă Mai eu şorţul O să-mi şadă fată Cum îmi stă nevastă Aul eu mama nu gradă Gata să mă vadă pe fereastă Ce să fac? Grabnic, hai să închidul lapul Să mă port să nu mă prindă Salba jos şi în cui o glindă Ce am uitat, închisă uşa de la tindă Intră în casă o babine Şi-a găsit nişte vecine Stă la sfat, toate zvăpaie Junghiul peste piep mătaie Doamne, de-ar fi dat de mine Ce bătaie Sfârşitul poemul Această înregistrară este în domeniul public Calul dracului De George Koshbuk Registrat pentru LibriVox.org De Cornel Nemeş În Rino Nevadă Iar şi a Ei văd ochii şi guriţa A deschis încet portiţa Şi evită, stă De-abea, zăpăcind Cărarea mea Nu ştiu ce-o fi vrent portiţa Ei, dar fata ştiu ce vrea Din spre drum E deschisălarg fereasta Şi ne-a baba Ce-i şi asta N-a dorţi babo Nici de cum Răcând vine acum acum Să mă duc să sparg fereasta Şi pe babă s-o sugrum Eu mă fac Că pornesc în jos pe stradă Să înşel baba Să mă creadă Plec şi flujer Stau şi tac De unde? Baba-i drac Şi chiar dracul gol Să creadă unui piet De om sărac S-ad pustiu Pentru bab în cârligată Pierzozii şi scape o fata Baba-i omomui În grău Lască-i pui eu mânan Brău, când o prind Pe punct o dată O iau sus şi-o dau Stărşitul poemului Această înregistrare este în domeniul public De pedal De George Koshbuk Registrat pentru Librivox.org De Cornel Nemeş Nărimă, nevadă E pe capul ei Şi pieptul ei O văd acum întreagă O strig pe nume şi vorbesc Dar ia să mă înțeleagă Cu pieptul plin şi des Bătând Cu fata-nbujorată Arăsărit dintr-un tufiş Şi râde acum mirat Tu ieşti pe aici? Eu te-am crezut Cu oile prin vale Dar şi fiştiut că eşti în dal Mergeam pe altă cale Suţire-ntrup şi blând în grai Şi-n port aşa-i staţă Pe urma ei în fapt De-amurg dau zori de diminaţă Dar şi fiştiut Că n-a venit-a nume pentru mine Eu n-a-şi mai fi vorbit cu ea Dar ştiu şi aceasta bine Că m-a cătate mult prin vă-i Pierdut aşa cu gândul Şi dacă nu m-ar fi găsit Umblat ar fi de-a rândul Întreagă zi Din dal în dal Ca cerbul după apă Cu greu te scap Din lucru drag Şi prostie Cine-l scapă Sfârşitul poemului Această înregistrare este în domeniul public El Zorab De George Koshbuk Rejistrat pentru LibriVox.org De Cornel Nemeş În Reno Nevada La paşă vine un Arab Cu ochi stinşi Cu graiul slab Sunt paşă Neam de Beduin Şi de la Babel Mantep vin să vând Pe El Zorab Arabii toţi Răsar din court Să-mi vadă roibul Când îl port Şi îl joc în frău Şi las în trap Mie drag ca ochii mei din cap Şi nu laş da Niţi mort Dar trei copii De famei mor Uscat e cerul gurilor Şi de amar În delungat Nevestei mele I-asecat al lapte lui Zvor Ai mei Pierduţi sunt paşă Toţi O mântu ei De vrei Că poţi Dă-mi bani pe cal Dă-mi bani Dacă-l găseşti pe plac Dă-mi nu mai cât Socoţi El poartă calul Dând-o col Întrap grăbit În pas domol Şi ochii paşei mare S-a prind Cărunt ai barbă ne tezind Stă mut De suflet Gol O mie de cechini Primeşti O paşă Cât de darnic Eşti Mai mult decât în visul meu Să-ţi răsplătească Dumnezeu Aşa cum împlăteşti Arabul ia Cu ochii plin de zâmbet Mia de cechini De-acum De-acum ei sunt scăpaţi Şi ei bogaţi Norcere la străini Nu vor trăi subcort în fum Nu-i vor cer şi copii în drum Neva-sta lui se va întrărma Şi vor avea şi ei Ce da săracilor De-acum El strânge bani mai cu foc Şi placă Bat de mult noroc Şi-a largă dus Să răgând Do dată însă Tremurând Să-ntoarce Stă pe loc Să uită lung la bani Şi pal Se clatina Cadus din val Apoi la cal Priveşte drept Cu pasirari Cu fruntea în piept S-apropie de cal Cuprinde gâtul lui plângând Şi-n aspra-i coam îngropând Dobraji palizi Pui de leu Suspină trist Odorul meu Tu şti Că eu te vând Copiii mei nu s-o răjuca Mai mult cu frunze în coama ta Nu te or petrece la izvor Da-cum Smokin din mâna lor Ei nor avea cui Da Ei nu vor mai eși cu drag Să-ntindă mâinile din prag Să iau cu mine în sapaerând Ei nu vor mai eși răzând În calea mea şi rag Copiii mei Cum să-i bun Neveste-i mele Ce să-i spun când v-a întreba De Elzorab Vă râd întregul Neam Arab De Bietul Benardun Raira Tu Neva asta mea Pe Elzorab nu-l vei vedea Da-cum urmându-te la pas Nici în genunchi La al tău glas el Nu v-a mai cădea Dar d-un al tău Pe Benardun N-ai să-l mai vezi în zbor Nebun pe urma Uni şoim ușor Ca să-ți împuște şoim un zbor În bun Nu vei zâmbii cum salt în vânt Ardun al tău În alb veş smânt Şi ca să simţ o sirea lui Mai mult de-acum tu nu Să pui urechea la pământ O calul meu Tu Fa la mea Da-cum eu nu te voi Vedea cum ţi tu Nările în pământ Şi coada ta fuior În vânt În zbor de rându-nea Cum mesteci spuma alb în fru Cum joci al coamei Galben râu Cum ei pământul în galop Şi cum te-aşter înca Un potop de trăz ne-te-n pustiu Ştia pustiuul De noi doi Şi zarea sunt grozea de noi Şi tu de-acum al cui vei fi Şi cine te va Mai scuti de vânturi Şi de ploi Nu vor grăii cu tine blântor În jurat cu toţi sperând Şi te vor bate o dorul meu Şi te-or porta şi mult Şi greu lăsa te vor flămând Şi te vor duce la război Să mori tu cel crescut De noi Iaţi banii paşă Sunt sărac Dar fără cal eu Ce să fac Dăm calul înapoi Sunt cruntă paşa Eşti nebun Voieşti Pe ianiceri să-i pun Să te da câinilor Aşa E calul meu Şi n-aşteptat de două ori Să-ţi spun Altău Acel care-l crescu Iubindul cine-i Eu ori tu De dreapta cu-i ascultă el Din leu turbat făcândul miel Altău O paşă Nu, al meu e Pentru calul meu Mă prinde piept cu Dumnezeu Ai inima Tu pot să ai Mai vrednic şi mai mândric ai Dar eu stăpâne Eu Întreagă mila ta o cer Alach e drept Alach din cer va judeca Cei între noi Că mă răpeşti şi mă despoi Mă runci pe drum Să pierd Şi lumea te va blestema Că-i blestem făptuirea ta Voi merge paşă Să cerşesc Dar mila voastră nu primesc Ce bine-mi poţi tu, da Dă paşa Semn Să-l dezbrăcaţi Şi binele în vergi îl daţi Sa ar Eu nu cii vin Îl prind Să-ntoarcea rabul răsărind Cu ochii Îngheţaţi Iăl scoate grabnic Un pumnal Şi un val de sânge Roşu Val de sânge cald Ai zvorât din nubil Un comatul gât Şi cade Mortul cal Să paşa Beat Cu ochii topiţi Să trag spahii Încremeniţi Şi rabul În genunchi plecat Sărută sângele Închegat pe ochiiţă Peniţi Să-ntoarcea poţi Cu ochii păgâni Şi aruncă fierul cron Din mâni Te-o răzbuna Copii mei Şi acum Mă taie Dacă vrei Şi aruncă mă la câţi Sfârşitul poemului Această înregistrare este în domeniul public Toţi sfinţii De George Coshbuck După o tradiţiune Registrat pentru Libri Vox. De Cornel Nemeş În Rinno Nevadă La neamţul Sfânt Amnăstire stau Râns toţi fraţii în Christos Au gândul drept şi cu vios Şi cântăversuri din psaltyre E praznic astăzi Sunt toţi sfinţii Şi din Bătrân E obicei în cinţi stea Sfinţilor, să bei Iar Legia Noștirbesc părinții. Alegii trup în douăl frânge, paiesie, starețul, Apoi desfundă dintr-un vechi butoi, Alegii celei nouă sânge. Diaconul citește în carte, Iar frații beau și cinste fac în sănătate acea de veac. A fie cărui Sfânt în parte, Să laibă, Domnul Sfânt, ai pază, pesit, Și gâl, gâl, gâl, pe adam, Și iarăși gâl, și sfinții de ram, Și mucenici, și cât surmează, Și pentru cel născut în staul, Pentru Christos în chină ei, Și pentru fiul Timotei, Și pentru Luca Petru Paul, Și pentru alte fețe sfinte, Din capa dochia și anadol, Și cât ce aveau păharul gol, Le mai venea un Sfânt în minte, Ca să nu facă supărare ei beau de suflet, Beau cu minte, Nici un păhar pentru doi sfinți, Nici pentru un Sfânt doi păhare, Sfârșind tot sfinții de pe lume, Aduc pomelnicul grecesc, Vreun nume Sfânt de aici citesc și beau și mai citesc un nume, Scad sfinți încet și vinul scade, Dar vin mai e, sfinți, nu mai sunt. Să nu pot zbea căci n-ai un Sfânt, Și-n gol să bei nu se preacade. În timp ce capul și îl frământă, Paisi e gemescurt, Și apoi el cade mort lângă butoi. Tot sfrații sar și se înspăimântă. Stați, fraților, Ia chir cu vântul, Cătăm un Sfânt și Sfântul el. Bem cel din urmă părel În cinstea lui Paisi e Sfântul. Sfârșitul poemului. Această înregistrară este în domeniul public. Subțirică din vecini De George Coshbuck Registrat pentru Librivox.org De Cornel Nemeș În Rinul Nevadă. Ia mergea căpșuni s-a dune, Fragi s-a dune, E uședeam pe prag la noi. Ia cașar pele prin foi vine în cet, Pe ochi împune mâinile ei mici și moi, În ureche o vorbă-mi spune, Râde lung și fugeapoi. Pieptul plin cu mâna-l ține, Strâns-l ține că-i pieptânăr și mereu ar să-l ta, Și-n salt e greu. Stă pe loc și pare bine bata-n palme, Te știu eu nu mai viu, De viu la tine măsăruți și nu mai vreau. Eu ochiem și spui de toate, Ii multe, toate, multe bune și înzadar, Nu-mi faci capul câlindar, Nu te cred și nu să poate. Eu mă-ntorc, Ei, dut-e dar, Capul mi-l proptesc pe coate, Stau pe prag pe gânduri iar. Stând așa, Un braț ridică, blând ridică, Părul meu pe frunte dat, Când mânalt rămân mirat, Te-ai întors și subțirică, Ea pe piept mi s-a lăsat Și zâmbesc un fel de frică. Răule, te-ai supărat, Sfârșitul poemnului. Această înregistrare este în domeniul public. Numai una de George Koshbuck, Înregistrat pentru Libri Vox Pontorg, De Cornel Nemeș, În Reno Nevad. Pe umeri pletelei cur grău, Mlădie ca un spic de grău, Cu șorțul negru, Prinț în brău, o pier din ochi, De dragă. Și când o văd în gălbinesc, Și când o văd mă-nbolnăvesc, Iar când merg alții de-o pecesc, Vind popi de mă dezleagă. La vorbă-n drum trei ceasuri trec, Ea pleacă, eu mă facă plec, Dar stau acoloși o pe trecu ochii cât e zarea. Așa cum e săracă ea, Aș vrea, să-știu, nevasta mea. Dar oameni răi din lumea ra, Întot închid cărarea. Și câte vorbem, aud eu, Toti frații mă vorbesc de rău, Și tat ai supărat mereu, Iar mama la icone mătânii bate, Tine post, mă blastămă, De n-ai fi fost, ești un pustiu, Tii capul prost și ti-ți faci de cap, Iuane. Îmi fac de cap, dar lasă-mi fac. Cu traiul eu am să mă-mpac, Și eu am să trăiesc sărac, Munciind bătut de rele. La frații eu nu cer ajutor că N-am ajuns la mila lor, Și fac ce vreau, Și n-am să mor de grija sorții mele. Mângroapă frații mei de viu, Legat de dânsa eu să știu că Am urâtei drag să-i fiu, Să pot ce nu să poate, Dar cu pământul ce să faci? Și ce folos de boi și vaci? Neva asta dacă nu ți-o placi, Le dai întrăznet toate. Or este om de sila cui, Să-mi placă tot ce-i place lui, Așa om nici vlădica nu e și nu-i nici împăratul. Să-mi cânte lumea câte vrea, Mie dragă una și amea, De cât să mă desbar de ea, Mai bine apărintot satul. Sfârșitul poem. Această înregistrare este în domeniul public. Regina Ostrogoților, de George Koshbuk, Registrat pentru Libri Vox.org, De Cornel Nemeș, în Reno, Nevadă. Jalnic vâji e prin noapte glasul codrilor de brad, Ploaia cad în repes picuri, repes fulgerele cad. În castelul de pe stâncă, la fereastra solitară, Stă pe gânduri o femeie și privește noapte afară. Al ei suflet e furtun, noapte e gândirea ei, Astăzi ea e pus în rândul celor mai de jos femei. E Regina Ostrogoță, dar înturn aici e roabă. La crimile în ochii paliz îi sunt singura podoapă. Întăcerea din o dai intră cruntul teodat, Ea se întoarce tristă, blândă, Tumiește rege și bărbat, Mai privit întotdeauna ca pe o piedică din cale, Pentru ce mi-a scuns deapururi taină gândurilor tale. Mai închis aici în lansuri, am răb dat închip gând, Și mi-am zis, el are dreptul, mi-e bărbat și mi-e stăpân. Mi-e ucis pentil sfetnic și rădai că lumea plânge, Când de barba lui căruntă, spada ți-o șterge ai de sânge. Și-am tăcut zicând umiarăș, El a fost supusul tău, De-a făcut vreun rău, tu, rege, trebuie să curm cei rău. Mai luat apoi copilul să lucizi și-am zis, e bine, Tu ești tată și ai dreptul peste fiul meu ca mine. Dar el nu era al nostru, el era al țării întrege. N-ai ucis în el un rege, ai ucis un șir de regi. Vi acum trimis de alții, vi să scap și de regina, Te-o dat, îți tem domnia, o s-o pierzi, acui e vină. Am putut să fac revoltă, ori pe ascun să te omor, n-am făcut-o, că mi-e milă. Nu de tine, de popor, tu erai un om de luptă fără rang și fără nume, Eu ți-am dat coroana țării să te fac stăpând pe o lume. Și acum asta e răsplătirea ce mi-o dai. E tot atât, dacă moartea mea ți ajută vino, strângemă de gât. Pe femeia pus în lansuri noui ciz, că-i mișeliie. Pe regină ai tot dreptul să-o ciz, că ție, s-o ție. Nobilă cu ochi de flăcăria privește în față-i drept, Și zicând desface haina de pe tânărul ei piept, Iar mișelul stă, se uită dă, apoi și grabnic, Unda sângelui țășnii din rână, și-a căzut, am ala sunda. Și plecat peste cadavru, el cu ochi de idiot, A învărtit punal un carne, să se scurgă viul tot, A deschis apoi fereastra, și pe colțuroasa stâncă hohotind, Ampins cadavrul în prăpastia adâncă. Surdvui a prin codri vântul, brazii se îndoiau de vânt, Urletul suna sinistru ca un urlet de mormânt, Parcă negrele blestemeși la mestecau, haotic mii de glasuri, țara toată tot poporul o strogotic. Te-o dat, tu râzi, dar moarta ce alipsită desicriu, Își va răscula poporul să te sfâșie de viu. Sfârșitul poemului.