 Kapitel 1 i Mjønerens Pilegrømsfære Det der er en LibriVoxenspildning. Alle LibriVoxenspildninger er offentlig eindom, for yderligere information eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org Lydbo efter roman af Otto Martin Møller I ens Møller's forlag, Helsingør Centraltrykkeri 1898 Inlæst af Kristoffer Hunstalt, lydbo.com 2007 Kapitel 1 forårsnat Kun ti minutter over et. Vel denne nat dog aldrig for ende. Jeg ligger og kaster mig i sengen uden at kunne finde vile. Min pannet er hid, mine kænder brenner, en selvsom uro er over mig, og en mylde af forvirret tanker, som det nebære mig muligt at holde ude fra hverandre, står mig ind på mig. Uvelkårligt knytter jeg hænderne uden at vide hvorfor. Hvad går der af mig? Jeg er som plejer og sover lige fra det øjeblik jeg ligger hovedet på puden. Jeg læste Avnes Vitrup inden jeg gik til sengs, men den skulle vel vanskeligt kunne forstyrre nogen's natte ro. Er det da tanken om, at jeg pludselig er blevet en rige mand? Snak! Det er nogen mere end tre uger siden Øgelstestamente blev åbnet, og i alt den tid har jeg sovet trygt nok, eller frygen brorstens forlovelse. Også det er jo en gammel historie, som i grunden gjorde langt mindre indtryk på mig, end jeg selv havde ventet, skønt jeg forlængst havde gennem skude hende. Men det går da mig alligevel at tænke på, hvor hun nummer ærger os over, og hun opgave mig. Nej, jeg holder det ikke ud. Luften i denne lille lavloftede stue kvæler mig, ud af sengen, et vinduer op. Hvor den svæler og mildner denne kølige natte luft. Skønt den på samme tid, illene og ækker. Ikke genst hjørne på himlen. En varm, fugt i forrstået møder mit ansigt som fin regn. Månen er i sidste kvarter, man skiver ut. Jeg lige skæmper trættoppen i Kongens havet og Rosenborg's træn i spire. Efter almanakken er det på denne tid de lyset netter begynder. Jeg suger luften til mig i lange begærlige drav. Den begger luft af frisk, fugtige mul og unge spire heder over fra haven. Mit blod ruller raskere, mit selvsyns og udvidelse. Plads. Plads for mig med. Foråret kommer. Det første forår i mange og lange år. Jeg skal hele tiden som fri mand. Og denne luft. Denne foråretes første grød kraftige onge. Der er duft i den. Jeg violer. Bugar allerede. Mildt og doser stærk. Der er noget i mig, der vil have fritløb. Noget jubelende. Noget nyt og umt. Ja, vel jeg ved godt, jeg har følt de 41 og oplevene stykke af en dødbider. Men jeg er lige meget. Det er der. Noget uvant. Noget lyst. Og lykkeligt. Ungt. Og kraftigt. Jeg ved ikke selv hvad. Også til mig har foråret denne gang ud. Nu knuppes bøgene derhjemme. Og syrenene springer ud. Om få uger strå frugtræerne i blomst. Et aldrig tiende fule kvider fylder haverne dag en land. Og om aftenen og hyld og pil dufter risler møllebækken. Hvad siger jeg? Derhjemme. Nej, nej. Det var kun en gammel vane. Jeg har indtid hjem. Jeg må tænke på en dag sidste efterår. En stille ved mod i oktober efter mit dag. Med skarp solglans. Over det gule løv i Kongens have. Jeg gik udenfor på gaden. Hvor der lå småbunker af brugene fra tørret blad. Blæste sammen af vinden. Døde raster af den gøngende bladmylder, som nattekuglen og storm havde guldnød og tønne. Trots larmen fra den travle by rundt om, mærket jeg stillhed endre ene i den tavse næsten mennesketomme have. Hørte den så at sige, revedes med er en blid tung sindig stemning, der visket om spildte dage. Blitt sindig bort udslød timer. Død løst vejrede hen som høstens gule blad. Drømte bort. Sløsede bort, som om ungdom var evig. Og vi ikke selv, hver gang lyvede faldt, havde et år mindre tilbage. En til jeg brett vækketes ved en skrætne lyd af en barnevogn, der kom lige hen imod mig, og en næs vist gjorde forsøg på at køre mig over tæerne. Vrel af snavsede unger. Vånrummel over stenbruglen. Skål af gadesælger. Hele dette byliv, som er min natur imod, til hvilke jeg aldrig helt vinder mig. Og som dog holder mig fast med aldrig slappede fangerarme. Nu der stille i de store alvorlige skove, tænkte jeg. Nu skinner mild lav efter os sol over guldstubede aere, og i den stille aften, når stjerneskere tænes, høres trækfuglendes glammnes grifjernet højt op i luften. Stille, stille er der. Tankerne knytter i fred deres fine stemlingsvæv, brystet ånder dybt og frit. Der lød skridt af tunge støvler bag mig. Jeg så til siden. Det var et par hjemperviterede soldater. Lige det, de gik forbi mig, sagde den ene. Når vi går gennem skoven, kan vi være hjemme inden mørket falder på. Han enede ikke, hvor jeg fyldte sig min sundelse ved de ord. Skoven. Hjemmet. Mørkningen. Jeg så mig selv som halvoksen dreng, gå hjem gennem skoven i tusmørket. Jeg så govens vide gauletide frem bag poplere og stacke, og aftenstjernerne blinkede i syd vest lige over ladelingen. Jeg visste, at nu ventede mor Meteen. Alt det, det havde han i nu. Soldaten. Måske var han allerede selvfader, og hans dreng stod ude ved Starkhaven og ventede på ham. Men jeg gik hjem til lejet af værelser i et fremmed kold hus. Fylt fra kælder til kvist med fremmede kolde mennesker, og betalt det jeg ikke min leje, ville verden smide mig ud. Jeg kan ikke slæbe tanken om det hjem, der han gang var mit, og som jeg ikke har genset siden jeg som dreng flyttede til byen med mine forældre, udmeldbart efter tvanksoktionen, alle mine ungdomstrømme, hvad de så indgik ud på, endte altid med, at jeg til sidst i Europa den gamle går tilbage. Lykken kunne ikke være fuldstændig uden det. Selv som ældre blev den et drøm, hvem jeg følge mig, længe efter min fader stød, og jeg ved at gennemgå hans papir nåede sandheden og vide. Nu er målet nået, jeg er rig, og dog kender jeg mit hjem mere. I hvert fald er der ingen der som mindes mig. Jeg selv har indteglemt, jeg husker hver sten i muren, på den granitsatte ladelænge, hvert beddehavn, hvert dyr på marken, og om det skulle være, kunne jeg optale alle gårens vinduer og ruder, som de var dengang. Nu er der naturligvis bygget om, bygget til udvidet og omkald fadret. Måske an ikke det dejlige løsthus, med syræner og guldrebs, at der mere, og bængden vores kal, efter fyre aften sad og røj sin pipe, og fortalte mig historie. Det suger mig for brystet af længsel og V-måde, mit åndedret bliver hurtigere og kortere, billedet efter billedet skifter for mig, hele barndommens brugede bog. Alt husker jeg, enten er glemt, og dog kan det ikke mere være som dengang. Nattevinden møder stadig frisk og fugt i min panne, men den køler ikke mere, den er selv for var, så fuld af forhjættelser, den løfter mig, bæger mig, låer sol og foresløgge, udover alle rimelighedens grænser, gør mig ung, får mig til at føle og tænke ungt, som om jeg var kun 20 år. Den mellemliggende tid viskes ud, og svinner bort af mine rindring, slidet omgivelserne og skuffelserne spidtere år. Uret overpå den reformerte kirke slår to malmklingende slag. Med et ved jeg, hvorfor jeg ikke kan sove, og hvoraf min uro kommer. Det er i foråret, der har banket på min rude, hjemven, der har åndet på mig, og jeg klammer på midt om natten, til når lampen på mit skrivebord. Tror jeg virkelig, at jeg kunne læse min uro bort? Jeg smiler og kaster bogen til side, lærer over hele ansigtet, for jeg har dog længe vist, hvad jeg nu netop i denne nat vil. Hvad er må? Der er jubel limer, frydet fuld hjemlængsel fylder mit sin. Jeg er ikke en fri mand, der kan gøre, hvad han vil, som ikke miger behøver at spørge om tid eller penge. Man til fods må det være. Til fods vil jeg vandre de mange mige, som en pilgrøm til et helligt sted må jeg komme. Som en bodfærdig, der gør bod for en gyllen barndom sveende drømme, og en dødeløs ungdom spilte dage, mens om dog smiler, fordi han er sikker på forledelsen. Jeg samler på stående fod, da jeg allerede vendigste i min reisetaske, skriver et påord til konen, så fragen og tasken over skuldåren. Tegnebogen huskede jeg, jo, godt hatt og stock her. Der mangler indtid mige, og jeg puster lampen ud. Der er billemørkt på trappen, og der lukter af gas, rødde, sild og gammel lust. Jeg må lukke mig ud med gade deres nøglen. I Norge slysner det, men aner dagen. Der går en om og slukker de sidste lykter. Gaden ligger i et ubestemt fremmed halllys. I de lange husrøret er alt mørkt. Mine skridt lyder højt i den tåre med gade. Jeg føler mig fri og fredig, næsten til overmåde. Svinger med min stock, damper på cigaren. De to begyndte, der står ved hjørnet, og skutter sig helt til jer, med et mån, der er god morgen, og må le ved tanken om, hvordan de forbause stiger efter mig, så længe de kan øjne mig. Slutt på kapitel 1. Millionerens pilekrimsfære er automatinmøller. Kapitel 2. Millionerens pilekrimsfære. Det er en LibriVox-hinspildning. Alle LibriVox-hinspildninger er offentlig egendom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Millionerens pilekrimsfære er automatinmøller. Kapitel 2. Farvelby. Jeg går ud af Roskilde Landevej. Solen er ved at stå op. Tågen letter. Lærke stiger sønene mod sky. I grøfterne skinner græsset af duk. Luften er frisk og ren. Jeg indeholder den i lange, begærlige drav. Det, der er min barndoms luft, det er i frihedens luft, der møder mig somild og så stærk. Bag mig den trange, smusige by, med de stinkende klokker og den travle menneskemylder. Det er det ene klemte, i le luktene liv, som jeg har hadet i lige så mange år, som det har holdt mig fanden. Nu rumler de sidste nattvårene gennem gaderne derinde. Sviger gaster og tøsejäger søger hjem efter, for at redde et par timer søvn, inden de skal i forretningen eller på kontoret, og i arbejderkvarterende ringer vækuerne op til dagens slid. Postbudden er på vej ud for at tømme brevkasserne. Snart snurrer alle maskinerids jul, og man puffe sig stødet sig nabbes og hopper efter en bid af bollen og stikker til stråmanden. Stråmand, stråliv! Viktoria-presserne habser de sidste numre færdige. 13.000, 20.000, 30.000, ingen højere. Det er bymænskets morgenkost. Samtidig med kaffen, og den små det tvebak, sluger hans spalt efter spalt, febrilsk for at få alt med, inden han skal på kontoret. Politik, kommunalt, mor, ulykkes tilfælde, nyt fra udlandet, den store bedrageridsag. Det er ja son onnelig kost på morgenstunden. Men den passer så godt. Krammerjerner, krammerliteratur. De er viser, er der en eneste af os, der kan onvære dem. Kunstnåren, der om natten har drømt om sit ny billede, har fået en lykkelig idé. For fatteren, der i følge kontrakten, skal have en ny roman færdig i slutningen af næste måned. Videnskabsmanden, hvis første tanke burde gælde hans store arbejde, for så vil danske videnskabsmænd overhovedet nogensinde har et stort arbejde for. Alle de, for hvem det ville være en herrens valgtsignelse og nødte morgenstunden med klar og uhildede tanker, og friske forestillinger, er de første til at proppe jernen full med at vise næst banalesluder. Det kunne dog være, at man selv bliver nemt i bladet, eller, at i det mindste en kollega eller god ven blev rakket døgtigt til. Det skal jeg i hvert fald være fri for nu. Det afhænger mig selv hvor længe. Jeg er brudt ud af buret. Ingen af vi skal forlebe i komme mig for øje. Lad dem nabbes over i østagen. Lad dem keveles på danske vælgermøder. Lad Peterson løbe med kassen, og at den højaktede borger, groserer og ritter hans hansen lægge sig til at dø. Hvad rager det mig? Skir der noget, som virkelig har omtale vær? Skule, for eksempel, verden giver sig til at forgo, eller en viss meget berejst journalist, udgiv en på lydelig rejsebeskrivelse, får jeg det som ænd nok en der og vide. Ja, hvad mere er. Jeg vil blive ansigt for et ualmindeligt interessant menneske. Har de læst, har de hørt. Altid må man desværre svare bekræftende, på grund af de dumme adviser. Nu kan jeg gøre andre himmel glade, ved at lave dem refereret døgnes begivenheder for mig, og med sandhed erklærer, at det hele er alldeles nyt for mig. Væk altså med adviserne. Jeg slår ud med armene, og giver mig til at hoppe hende af vejen, som en skole dreng, der har fået ferie. Alle de mange års trældom og onløse slid, har jeg rystet af mig. Jeg har barn igen. Kunne giver mig til at sætte drager og op, leve vindmøller, også sprelemænd, og sætte gæslinger ud at sejle i en træskog i gadekeret. Jeg har besat allivets glade vandvid. Forvel du by med de store huse og de små mennesker. Forvel alt hvad der har nagede, og æret, og pint, og kedet mig. Forvel du skumlige livsforsikringskontor, hvor jeg har slidt min ungdoms bedste år op som beregner. Forvel skuespillere og klagøre. Få mennesker har forlatt idre med et lettere og gladere hjerte end jeg. Jeg vinder mig om, mens jeg kun sønner markens kubbelformede havet, varteret ved Fassanvej, og har luminen i jeres høje skorstene. Solen er stået op, en tyk tæt røg fra de mange fabrikker, hvor man nylig har fyret op, ligger over byen. Jeg hører det første tågpipe ved Frederiksbergstationen. Godt af. Herude begynder bønderne allerede at hilse, det vil sige husmændene. De fede, mælke og torget bønder, der med kortere eller længere mellemrum, kommer kørende med rejsepipe i den ene månvig, selv tilfreds velhavende gring i den anden, ser ikke engang de fodgængere de møder. Det under deres værdighed. En rige gårdmand på sit køretøj er mensligst så stor aristokrat, som en nordpolicekspeditionsudrustningsmæsén, eller en kunstmæsén, eller en hvilke som helst anden mæsén. Han er bare ikke øvet i at vise sig raffineret verdensmæssigt uforskammet mod lavere stilede, som bymænsket. Skundt jeg godt ved, at dette vandemæssige godav, inden som helst betyder, virker det dog velgørende på mig. Det klinger sig trojertid hjemmeligt. Det betyder, at jeg allerede er et godt støkke fra byen. Og hvor hyggeligt er det ikke, som nu og se en gammel kone komme ud sit faldefærdig hus, sæt sig fra inden af gavlen i alles påsyn. Jo, nu begynder landet. Tog efter to rumler larmen af steder i jernvargen. Man højer påfundet sted sammen og kederne råsle, maskinens regelmæssige stempelslag og dampens posten. Jeg giver jernbanen et godag. Jeg er pilgrim, må vandre til fods, og takket ved at ogkelstestamente har jeg råd til at slivet så mange par støvler op, som jeg har lyst til. Ja, ogkelstestamente. Jeg brister i latter ved tanken om de ansigter folk satte op, da de fik at vide, at jeg var blevet en millionær. Livsforsikringsselskabet forenæmmet tilknapet chef, i vis ubevægelige ansigt. Jeg er 14 år igen, aldrig har set så meget som en antydning af at smile på. Lo forbentlig, da jeg ansøgte om min afsked og fuldte mig høflig til døren. Han lo. Lo virkelig. Han, som aldrig så meget som ventet hovedet når jeg kom ind i hans kontor, og som kun ved at den anden januar i betragning af årskifte besvaret midt af bød i god morgen. Han var nu til døren, og hvis jeg ikke husker meget fejl, bukket han endnu af sig. Jeg lo. Kunne ikke andet. Det var alt for morsomt. Lo helt ned af trapperne. Kan være, at jeg borte har følt mig ekel ved ham, men det var mig ikke muligt. Han var mig uimodståeligt komisk. Tænk, hvis jeg som sagt ikke tar meget fejl, han bukket. Han, chefen. Prokuratoren. Alle disse fyre i skifteretten, og så videre vil jeg ikke tale om. De skulle dog i det mindste tjene ved affæren. Det er chefen, jeg går dem over. Stenmanden. Storsnotten. Over kraftajst og kradråden. Desværre havde jeg levet sig umoderne, at jeg ingen kreditorer havde at glæde. Ikke det som ændre var husverden, at Luther Høflighed nærkom til skade ved at falde ned af et patrin, og skredderen er mig alldeles ubegribelig. Skønge jeg utryggelig har erklæret ham, at jeg vil gå klædt alldeles som hiddetil, og at han altså ikke kan vente at tjene verken mere eller mindre pommere end før. Hilser han mig dog, så han er nær ved at slå sin høj hat i stenbroen. En anden mærkværtighed. Jeg kan aldrig få lov til at betale hvad jeg køber. Det haster ikke. Man vil ikke have penge af mig. Tidligere betalt jeg altid kontant udtalelsen. Nu vil ingen handlende sende mig en kviteret regning. Ellers hørte jeg en eivig klage sang over, at de ikke kunne få folk til at betale. Nu er det som om, at pengene var en rent biting for de herrer, og så hushåldersken har forandret sig. Det er det bedre. Tidligere var det hende umuligt at forstå, hvordan jeg vil have min seng ret, og at hun ikke måtte røre ved mit skrivebord. Jeg skriver ikke mere guld, når jeg er hjemme og sørger for frisk brød til morgenkaffen. At blive borde om 13. hvert tredje dag, når det ikke behagede hende at komme, at der ikke længere taler om, og astronomiske nachrichten, som hun tidligere viste en udpræget lyst til at tænde op med, har jeg nu i fred. Jeg nekter ikke, at det er en ganske rar fornemmelse at være rige. Det giver fodfeste. Det er i virkeligheden kun en rige minning. Andre må give prænsen ret i, at skyen ligner en kamel eller en valfisk. Det er dette, der behagere mig. De rent materielle gode brøder jeg mig mindre om. Fine og tobak de bøger jeg for lyst til, og fem er viser. Det er forløb i det væsentlige. Jeg glæder mig, og spiser helst som jeg har vant. For ti år siden vil jeg have købt rånetorn eller have begivet mig på rejser. Men den lyst har jeg tabt. Nu lokker mit barndomshjemmer mere end alle fremmede lande. Jeg er fri. Det er hovedsagen. Kun den rige kan tale om en gyl en frihed. Jeg vil ikke være knieragtig, og heller ødsel. Bare leve i livet, som jeg har lyst. Og for mit eftermælles skyld vil jeg måske oprette et legat til faldende, krosse og dødrødsfralse. Slut på Kapitel 2. Miljonerens pilegremsfær er automatinmøller. Kapitel 3 i Miljonerens pilegremsfær Det er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlig egendom. For yderligere information eller for at melde dig som frivillig besøg LibriVox.org Miljonerens pilegremsfær er automatinmøller. Kapitel 3. Onkel Så langt jeg kan huske tilbage har Onkel stået som en bussemand her i åren. Hele min opvækst igennem hed det bestandligt. Tænk på hvad din Onkel ville sige, hvis. Det skulle Onkel blot se. Vendt bare til Onkel kommer. Et setere, et setere. Og Onkel, han var mod af stademur, kom ofte. Han holdt meget af linnegården. Mindre måske af hendes beboere. Det undre mig, at han ikke senere købte den. Hans besøg var altid korte. Han kunne ikke lige blive mere end en 2-3-dage borgte for sin forretning. Helt gik han ene om i haven eller marken. Når han kunne få lov af modere, der med misforstående Ivor, sygte og gør ham opholdet så behageligt som muligt bedde i ét væk og vimse om ham og underholde ham med endeløs snakken. Selv jeg i barn, havde en tvittyd fornemmelsage hvor enderligt dette var ham imod. Sikkert giver hon ham heller ingen fornollelse og fremmede til hver dag. For mig var hans besøg en stadig plague. Hver time på dagen blev jeg eksisteret til at vise mig fra min mest vælopdragende og opvagteside. Jeg havde nu behagelig følelse af uavledeligt at blive pottovunget denne orknappe, strengt udseende mand, der åbenbart helst ville være i fred. Han holder så meget af unge, lovmoder med sit sødeste smil. Men han så bare på mig med et spotsk blik om munden og habet indtid. En dag blev vi tvunget til at gå en tur i haven sammen. Onkel satte sig på et bænk og så længe stift på mig. Jeg ked mig gynslit i hans selskab og følte mig samtid for lov. Vem der bare var nede ved fjoren eller ude på nestet? Men når Onkel var på lignegården härede jeg at holde mig smukt hjemme hele dagen. Kan du være ærlig? sportede han pludselig. Vil du love mig en eneste gang og sige mig sandheden? Der var noget i hans stemme, der tog mig fanden. Jeg stod ganske betuttet og uforstående foran ham. Din mor siger, at du holder så meget af mig, men det gør du i virkeligheden slet ikke. Vel? Jeg følte mig som lamslået. Hvor visste han det fra? De øjne måtte kunne se alt. Nå, spurte han. Jeg turde ikke svare. Jeg lover dig, at ingen skal få noget at vide om dette, ved blevet han. Svar mig blot ærligt. Du bryder dig slet ikke om mig. Vel? Nej, visker jeg. Du er glad, når jeg rejser. Ja, for så plager mor mig ikke mere. Ved du, hvorfor hun plager dig? Hun siger, jeg skal være artig mod dig, for at jeg kan afdine penge. Hmm, han tager lidt, og man slæber spillet af dig et sportsk smil. Og hvis din mor nu ikke havde plaget dig, tror du så, du ville have syntes bedre om mig? Jeg ved det ikke. Men hvad tror du? Ved, tog jeg mod til mig. Du er altfor alvorlig, han nickede stille. Der kom et udtryk i hans ansigt, som jeg ikke forstod. Jeg følte mig helt ille til mode. Du har ret, sagde han endelig, men det taler vi ikke om til nogen, hører du? Menst til din mor. Åh nej, så dum var jeg ikke. Jeg skulle nok tage mig iakt. Siden den dag, gav han sig endnu mindre af med mig end før. Ja, læg knap mærke til mig. Så lyde synes jeg i grunden bedst om ham, og han var ikke vred på mig. Det følte jeg tydeligt. I de sidste år før krakket, kom han ikke mere til Linnegården. Jeg tror, mode havde anmodet ham om et større lån, hvilket han havde nicket hende. Først efter, vi var flyttet til hovedestaden, så jeg ham igen. Han besøgte os kun ydres tjællent, og blev aldrig til aften. Men vi blev regelmæssig to gange om året, bedt til midter hos ham. Formoder var det en stor skuffelse, at han ikke ville hjælpe os til at behålle gården. Men overfor ham selv, vistede hun sig lige i plads om, elskværdig. Så var han nu en stor dreng, og taleen kom en gang på, hvad jeg skulle leve jer. – Astronom, svarede jeg bestemt. Mode sendte mig et rasende blik. – Onkel Lo Småt. – Ja, du kan tænke dig, broder. Drengen har fået den forrøjte idé. Han afbrød hende kort. – Broder, der vil ikke om de kære stedsøster. – I så fald må han der først blive student, og det kan jeg ikke skabe. – Til den tid har han forlængst slået de nøgker ud af hovedet, og så kan vi udtales nærmere at vide. – Mode blev med i et håndingsød. – De i ord synes næsten at indeholde et løfte, men jeg lovede mig selv, at jeg ikke skulle glemme det håndelige smil, der ledesadede hans ord. – Fader sald, som så vanlig tykker lige glad i gøngestolen, halsk jul i tobaksrøj. – Ja, landmand er skudt det værste, man kan blive i nu omstunder. – Trots alt, tror jeg, onkel er lige væltsyttes ganske godt om, at jeg blev mit fortsat tro, og afslod til tilbud om en plads i hans forlagsforretning han gjorde mig, straks efter jeg havde taget filosofikum. – Moders højrøstede lamentering, som jeg i forvejen var forberedt på, tog jeg mig ikke nær. – Had jeg taget mod den plads, hedte, ville jeg have været sikker på at arbejde hele. – Nu kunne jeg skyde en hvid pen efter onkels penge. – Jeg havde gjort ham til uvend for bestandigt, et setere, et setere. – Jeg lovede som om jeg ikke hørte det. – Hvis onkel havde vintet, at jeg efter moderens næste vinter påfølgende død, og livrendens ophør, skulle have gjort er bidt, og i det mindste anden måde ham om hjælp til mine studeringer blev han skuffet. – Nogle penge efterlod moderser, og en del elendigt betalt skoletimer havde jeg i forvejen haft. – Nu opnåde jeg også at komme på regensen. – At mit studium ikke helt blev for mig det, der havde forsvedet mig i min barndoms og tidligste ungdoms begejstrede drømmerier, vedkender jeg kun overfor mig selv. – Det var vel Mia stjernehimmelens polisi, end kludernes tørre matematik, der dengang henrev mig. – Jeg kendte kun videnskabens resultater, og ikke den møjsomlige vej, af hvilke disse første nods. – Og dog var det ikke blot på tross, jeg holdt ud. – Selvom jeg Mia og Mia lærer det at indsee, at mine drømme om at drivde det til noget stort, som videnskabsmand, Næbbeville blev virkelig gjorte, vedblev jeg dog mere næren ærlig interesse for det fag, jeg nu en gang havde valgt mig, og den har holdt sig usvækket overne igen. – Nogle år efter jeg havde taget min magisterkonferens, opnåde jeg plads i livsforsikringsselskabet. – Jeg er tæmne sikker på, at unkelsenflydelse, direkte eller indirekte her har gjort sig gældende. – Stillingen var forholdsvis godt lønnet, og i hvert fald er langt at foretrække for opsledende skole og kursostimer, men på den anden side slås dervid videnskabens port helt i lås for mig. – Lad os håbe, at ingen er os, hverken videnskaben eller jeg har tagt noget sønderligt, derved. – Efter mod og stød så jeg kjældent noget til unkel, som så vanligt blev jeg højtidligt indbudt to gange om året. – Under tiden unskylde jeg mig, under tiden mød jeg, da jeg blev en kandidatus magisteri, gratuleret unkle mig ikke ujærteligt, og gjorde et middagsselskab til ære for mig, men ellers forblever et forhold uforhåndret køligt. – Sid tilbud til mig og mig indtræd i forretningen fornyede han aldrig, vil lange melmrum aflage ham af egen driften vi sidde, hvilke han syntes og sætte pris på. – Fortalte jeg ham et eller andet vedrørende mine private forhold, hørte han efter med ordentyndelig interesse. – Men han udfrettede mig aldrig. – Nogle år før sin død, sålde han sit forlag til et aksiselskab. – Alt skal jo nu være aksiselskab, sagde hans bøgene, og jeg bøjer mig for udviklingen. – Når nogle sociologer i det organiserede samfund har ville set virkeligt væsen, enart personlighed i anden potens, må vi vælge aksiselskaberne halvsteg at se fremtidens overmenske. – Sådan en siamesisk kunderede læng, hvor alle har fælles med evet, men hver hjørt representerer sit organ. – Hvem ved, om ægge selve aflængen til sidst bliver et rent aksifortagende, hvor det enelige arbejde udfører sig enkelte, savkøn-dige repräsentanter, mens aksihavrene står siger til og ryster af sinds bevægelse. – Således kunne han en enkel gang tale, når han var i humørd og til, men det var sjældent. – I sådan øjeblikke tror jeg, jeg virkelig holdt af ham. – ægge fik hen i mod en million kroner fra sit forlag, men sådan er det jo gerne, når et forlag overgår til et aksiselskab. – Entet menneske havde troet, at det kunne være så meget vær, på den anden side havde ægge utvildtomt været en ualmindelig driftig mand. – Han var den første danske boghandler, der fik svenske forfatterer på sit forlag, og på den måde skaffede disse skrifter en hed til ukendt afsætninger hjemme. – Held havde han. – De svenske forfatterer kom på måde. – De blev betragtet som stående højt over de danske. – Folk, der ville gå for at have litterer sands, købte heller en absolut slet svensk bog, end en middelgod dansk. – Det gik kort tak som i sin tid, med den svær man norske forfatterer, hvis værker af et andet stort forlag, er lutter fæderlands kærlighed oversvømmede det danske bogmarked med. – Man fandt endnu, hvad man aldrig før havde anet, at det svenske språ var lettere at forstå, end det de her nordmænd skrev. – Det gik nu som før en smule ud over de danske forfatterer, hvis bøger ikke til gengæld såldes i svær, med en oggeltjentepenge. – Herren skal vide, at det aldrig med én tanke har faldet mig ind, at det skulle blive mig, der kom til at rabe ham. – Jeg menede, det måde havde rædt i, at vi var rævet uklar fra stedse. – Aldrig har jeg gjort blotten antydning af, at ville smige ham, eller love for ham. – Selvom jeg ikke havde været forståldt dig til, ville jeg aldrig have troet, at det kunne nødt det, mens han synligvis netop derfor. – Han var ordentærd patron. – Jeg rende dig, at den gang uddryde, at han respekterede mig for så vigt, som jeg var den eneste af familien, der aldrig havde presset ham for penge. – Desuden var jeg ganske viste også nærmeste arving, den tilfredsstil så skal han i midletid have i sin grav, – og jeg ville få hans egen skyld, håbe, at han har nytten på forhånd, at han virkelig har overrasket mig. – En uden ting. – Jeg tror også, at han respekterer mig, fordi jeg ikke gik hen og blev forfatter. – Nu til dag skriver all verden. – Ældre fruer fejrer deres sølvbril op ved at løbe fra forelækker til forelækker med deres første manuskript, – og hybbet lykkes til dem virkelig at få deres husflidsprodukter trygte. – Fotografer bliver dramatikere på en halv, når det går dårligt med forretningen. – En uformule enke opdager pludselig, at hun kaanerer sig og sine uforsørvede børn vil at skrive romaner. – Så affører med tilstrækkelig fritid taber tøjlerne så pændløb og løbsk for dem. – Læger, presser, snædker, svænne journalister, komier, officier, skole læger, baron og skuespillere, – og alskens dagdriver og slåser på litteraturen. – De virkelig forfatterer bliver dermed ofte journalister, bohandler og skolemænd, cigarhandler eller slit, på grund af den overvældende konkurrence. – Unge velhavne levemænd betaler nok anstendt de humorarer til forelækkerne for at få deres stilfulde vej til historier og poesier trygte. – Jeg er overtidet om, at ungli bestandt dit vintede på, at også jeg en skønnedag skulle stille med et manuskript. – At jeg ikke gjorde det har imponeret ham, til i virkeligheden foragtede han forfattererne. – Måske med untagelse af et par af de største svenske, der altså skulle have foreskudt, og altid var ræde til at stryge og rette efter forelækkerens ønske. – Muligvis har jeg tjent mere ved mine uskrevne bøger. – De var fornægte at skrive deevlen til tider og også ville have fat i mig, end nogen dansk forfatter på sine samlede værker. – Jeg untager en ikke den driftigste fabrikant, at Tomme tykker uhyrligheder. – Der er mad fra alle spekhykker, madammer, og litteratur køn de i bundtmæere, fra Rosenvænge til Ammar. – Jeg er en ikke Danmarks populærste sanger og storsavler, herrid og for en vindfløj, der sikker, der taget foreskudt, både for dette liv og det næste. – Når alt kommer til alt. – De har ikke været noget lune af ungli, og vælger netop mig til universale arving. – Han var afgjort ikke lunefuld, men han havde et bedre hjerte end nogen anede. – Slit føler man altid over for afdøde, der har efterlatt en noget klækkeligt. – Dår blev han end miskendt af sine nærmeste. – En trøster har han haft, mens han levede. – Hans navn vil altid få blive uvisnældig knyttet til den svensket litteratur. – Slut på Kapitel 3. – Miljonerens pilegremsfærd. – Er Otto Martin Møller. – Kapitel 4. – I. – Miljonerens pilegremsfærd. – Det der er en LibriVoxenspildning. – Alle LibriVoxenspildninger er offentlig eindom. – For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. – Miljonerens pilegremsfærd. – Er Otto Martin Møller. – Kapitel 4. – Synet. – Du har drømt gamle, siger jeg til mig selv. – Gud har jeg ikke ej, svarens dame inden, nimmer. – Det lyder slet ikke som om, det var mit så vænlige jeg, der svarede. – Hvisst så, du vil da ikke bilde nogen ind, at du i din alder går hen og forelsker dig et smukt ansigt, som du ser i et koupévind, du mens tåde fra og forbi. – Det kørte ganske langsomt. – Det var lige ved stationen. – Der var mere en tid nok til at forgabe sig i det ansigt. – Det var noget af det sødeste, så ungt, så skæmsk. – Må jeg nu være fri. – Jeg forsøger at sætte en ærgerlig mine op, men det vil ikke lykkes. – Denne underlige stem inden, nimmer, der rimeligvis må tilhøjere en eller anden jevel, jeg har blevet besat af, visker noget til mig, som får mig til at lide over hele ansigtet af fornøjelse og velvære. – Åh, jeg strækker mig malig i de senede, opudder mig slet ikke om, at klokken har over 8. – Jeg har besluttet at vile mig et par dage i Ørby, før jeg er der begir mig på vej. – Jeg har kun halvfjerd smil tilbage, og til Ørby, der var den nærmeste købstad, knytter sig mange minder for mig. – Her begynder jeg allerede at føle hjemmes jord under fødderne. – Det er ansigt, at der ser det skæmske blik vile på mig, og er der. – Nå, der er gamle knav på det. – Kan du nu ikke unge mig den fornøjelse? knurten bandsatte lille jevel ind i mig, da mit ældre fornuftig jeg på ny vil gøre sin overlenhed gældende. – Og er du der virkelig så gammel, bliver skalten ved. – 41 år, 20 år, byt! – Det er kun i vore dag, at det skal være moderne og gælde for gammel allerede i den aller, og du da ellers ingen måde herrer. – Jeg har kendt folk på både 50 og 60, ja mere, som ikke stakker op for nogen ångersven i tyverne. – Du har jo holdt dig ganske godt, mangler kun tre kindtænder og en fortand, hård af ikke spog af gråt, og den smule ansat til månede lægger som en ingen mærke til. – Og hvad er så det hele? – Et glimt blot, et forbifarende syn, et starket eventyr på fodrejsen, som du i virkeligheden burde være hemmel glad over her oplevet. – Du får hende jo da aldrig mere at se. – Borte, væk, for svunden, for stedelse, hvorhen, du aner det ikke, hendes navn, det har du ikke spurgt og begreb om. – Hvad så? – Det kan være meget rigtigt, brummet mit gammel i jeg, men set nu det er lige vel var heene, der stod af ved Ørby. – Jeg var ganske vist for langt borte til i skyningen, og kunne se hende tydeligt, men det forekommer mig, ha' den, sløret, hele skigelsen. – Snak, skigelsen kunne du ikke se I.K.B. vindt ud. – Ja, ja, jeg har nu mine anelser. – Til et sådan ansigt højere netop end slivfigur, let, slag, spændstig, ung, som foråret selv. – Nå, når, gammel, jeg tror virkelig, du begynder at komme lidt med. – Mit ældre fornuftiger, jeg tog sig i det, rød med let, og vedblev en smule flog, og hvis de virkelig var heene, så kørte vågen ud af holdsø herred til. – Nej, hør, overbrud den lille jevel, og gazter til at hoppe rundt i livet pommere, og lutter fornårelse. – Nu ser du sandelig for mørkt på tingene. – Selvom det også var heene, der stod af ved Ørby station, og selvom hun kørte ud af vejen til holdsø herred, er det så derfor afgjort, at vågen ikke senere kan være kørt i en anden retning? – Du siger, at vejen ikke fører andre steder hen, holdsø herred af en halv ø, omflytter havet på den ene, og holdsø fjord på den anden side. – Vel, du må jo kende egen for din bandom, men at holdsø herred ikke stort, ikke større en venner du, end at alle bedre familier kender hverandre. – Ja, ja da, du må jo videre besked, men set nu også, du skulle være så uheldig, og træffe hende igen, er det så derfor afgjort, at hun ville gøre samme indtryk på dig, som gennem QP-vinduet? – Næppe. – Du må i det ø blik have været særlig disponeret til at lade hjertet og fantasien løbe af med dig, når hun først lukker munden op og lader høre sit landelige språ, og du i jaktar hendes lidt bundske latter, at jeg viser på, at du vil vente dig til den anden side og gabe. – Man, lad os nu også fortsætte det værste, var det i grunden en stor ulykke, om du, der når alt kommer til alt, dog kun er 41 år, og blot mangler fire tænder, viste, om tænderne ikke medregnede, om du gik hen og forældskede dig en smule, er der nogen skarm i at være yngere end sine år? – Ville det ikke netop være en lykke for dig gamle for tørrede knak, og få et bad i den ee via ungdomskilde? – Vil du virkelig nået øjeblik kunne tænke på at afslå en slig skæbningskave, som du burde modtage knælene og betragte som en nået? – Fryggen bror sådan indvender du. – Sluder. – Alle kvinder behøver da ikke at være beregnende koketter, fordi hun var det. – Og selvom så var, har ikke også din forældsklesi hende bragt der mange lykkelige øjeblikke, som du dog ikke ville have unværet? – Svar mig, om du kan. – Her gjorde mit ældre fornuftige jeg inde på de sputen, ved at vinde sig om på den anden side, og forsøge at slipe endnu en lille morgenskrapper. Men den lille javel var slet ikke så fornåret over sin sejre, som man skulle tro. – Hvad ved den gamle idiot, sukket den, og skilede hovenligt efter mit fornuftige jeg, der allerede snorkede højt? – Hvem, siger hun, bor i holdsøg herred? – Og nu begyndte den at pine sig selv med de samme argumenter, hvor med den førede de skylde op for den gamle. Dengang troede den ikke selv på dem, men nu kom tvivlen. – Var det ikke meget rigtigt, at han synligte alt sammen? – Han sukkede. – Sukkede virkelig rigtig dybt og langt den arme jegvel. – Men det var det ikke længe. – En jevel af den slags lader sig ikke forknytte i længden. – Med smilende ansigt, tænkte han, at der tilbage på det søde lille ansigt i kopévind ude. – Og så ungt, så skilsk. – Et syn. – En åben barring. – Det i forår. – Bøgene løves. – Lærken sønger. – Alt det liv, der såg sin lange vintersevn af vågnet. – Bierne af kryppen fremmer kuberne. – De første fluer surer alle vile om i luften, – og i mosen spangulerer den nylige hjemkomne stork på lange røde ben. – Kirsebatteriet begynder så smot at udfolde sine blomster. – Pigen har hængt sine rakler ud, – og solen skinner. – Den varmer. – Den bager. – Det i forår. – Jeg lever. – I den unge vår, – Når ringe bytes og hjerte slår, – Når fuldende gønger på kvisten og sønger, – Jeg fester min brod i våg. – Du gale nilsfaber. – Skrop gale. – Slut på kapitel 4. – Millionerens pilegremsfære er automatinmøller. – Kapitel 5. – I. – Millionerens pilegremsfære. – Det der er en LibriVoxenspildning. – Alle LibriVoxenspildninger er offentlig eindom. – For yderligere information eller for at melde dig som frivillig, – Besøg LibriVox.org. – Millionerens pilegremsfære er automatinmøller. – Kapitel 5. – Kænd det egne. – Jeg har øret bybæmer. – Byen er næsten uforentret den samme som for 29 år siden. – Et vandtårn, et nyt posthus, – nyt tag på kirken, – og endelig ny brollægning på torvet. – Det er omtrent alt nyt. – Man er endnu ikke ganske kommet sig efter sin forskrækkelse, – fra dengang provisor Carlsen, skød på sin kæreste. – Drejeren, byens leven er vis, – går endnu stadig ledsad af sin hund, – sin så vandelige aftentur for at opsnappe nyheder. – Nå, hunden er vel sagtens end anden, – men den ligner overraskende den gamle. – På enkelte skilde så jeg navne jeg ikke mindens fra gammeltid. – At de mennesker jeg møtte, – genkendte jeg kun ganske få, – og de var blevet gamle og auffældige. – Den altid knævende isen kremmer Bjørn, – var den eneste, der var forblivendt sig selv lige. – Kun, at hård og ske var blevet en kredvidt. – Han stod i sin butik, – og skendtes med en kunde, – så det kunne høres langt ud på gaden. – Jeg har noget godt stykke ind i holdtøg herred, – men det er også langt ud på eftermiddagen. – Jeg tænker på åren er det vedvidning af krog. – Bare kød op og bare kend ned går vejen, – men jeg føler mig ikke træt. – Alt kender jeg igen. – For værd skridt vækkes gamle, – halvglæmte minder til livet. – Den vej har jeg gået eller kørt, – velover de tusinde gange. – Det gør mig und, at man har fællet de to prægtige popler, – der stod ved vejen ned til Sonnerub, – men de to tykke pile op på grævingås, – har de dog lavet et stå. – Det er opbe ved jeg første gang kunne se havet. – Talata, talata, saimia begyst, – du eviges mere. – Her var det jeg for 31 år siden mødt den gamle fordrukne marenpils. – Jeg havde et par bøgjovne armen. – Goddag, må jeg spørge, at de mor mån, frittede hun. – Nej, var jeg uskyldt i nok til at svare. – Ja, ja, sukket hun. – Der er jo også andre mennesker, der kan læse. – Jeg kender en yngere forfatter, – der er så vidtig og morsom, at han næsten slet ikke kan holde ud. – Han ville ikke have for søbt lejlighed til at fortælle marenpils, – at han var Breitham Young i egen person, – og tilbudt hende på stående fod, – og døbe hende i Sørby gadekære. – Og det ville han så have skrevet ind i sine små, grindagtige historie om, – og den ville være kommet i tilskuren, og senere i en bog. – Han ville have fortalt om, hvordan han fik kællingen til at klisse af, – og sovebud ud i vandet. – Hun havde naturligvis store rådbrune pletter på ryggen, – og et åbent sorg på bagen, som stadig i omsværmedes, – er veldige spyflure. – Hendes ene tog var vokset henover de andre, – og et af hendes ryggen var gået løst og presset mod huden, – som det troede mere at sprænge, ligesom en løst, dårlig fjedre en madras. – Så kom der en mand forbi, der bare noget indsvøbte i et stykke papir. – Man kunne ikke se, hvad det var, men det lukkede, – og han udbrådde. – Hvad sagde han, maren? Skal du nu ud og svømme? – Nej, jeg skal fag ned og tage døves! – Så den omtrænd ville han have skrevet, – og publikum ville have jublet. – Føj, at jeg giver! – Her går jeg, en fri mand i den fri natur, – og vandre efter mange års forløb, er der min barndom skamlkendte vej. – Og så kan jeg spille tiden, og øde lægge stemningen mere at tænke på, – hvad han affekteret forfatter, muligt ville kunne finde på at skrive. – Skamter Niels Faber, der hænger endnu for mig en byluft vetter. – Røsten er der! – Glemt, at der er noget, der hedder litteratur, – og kunst, og forfinelse, og forvrængelse er alt menneskligt. – Og den friske luft, hvor i du allerede spore havet, – ind i kraftige drav, mæt dit blik med bakkernes bølgedrave, – og afernes farveprakt, og tænk kun på det ene. – Nu er du snart hjemme! – Der kommer en vogn bag efter mig. – Hestene trækker den måsommeligt op af den lange stejle bakke. – En velnæret gemytlige udseende mand, som jeg anslår til proprietæer, – sidder maligt tilbagelænet i afstolen, og ryger en lækkert udseende pipe med træhoved, – vogn, når jeg holder omtrent skridt med hinanden. – Der afstiger proprietæeren og hilser med pisken. – Vil de ikke køre med et stykke? – Det var et meget pænt tilbud, men jeg måtte afslå det. – Nej, ellers tak, jeg har bandet på, og ville gå hele vejen. – Det var som katten, skal de langt? – Forholdet vi kun til vedlinge, svarer jeg. – Jeg tænker på åren af de kron. – Kron? – Der er sgu ingen kron mere. – Den brændte for tre år siden, og ikke blev en bygget op igen. – Fy for pockers, varer jeg. – Ja, så må jeg se at komme til Vejleby endnu i aften. – Nu holder manden helt stille med køretøjet. – Skal de til Vejleby, udbrudder han forundret? – Ja, det er kron, der ikke også brændt ved at håbe, sagde jeg. – Nej, det er den ikke. – Der er endnu altså en fin kron, næsten en slags hotel. – Og nu er der badegæster ved sommer. – Så? – Ja, det begyndte mere, der kom et par kunstnere eller sortende mennesker, – som havde fået opsnuset, hvoraf kron, og de træk flere med sig. – Men vil de så ikke alligevel køre med? – Jeg er nemlig selv fra Vejleby, skal jeg sige dem, – men jeg fanger for, at det vil knipe, det må nå så langt før det bliver mørkt, – og kronfolkene er gået i seng. – Jeg står dog i blik tvivlråde. – Lad gå, siger jeg endelig, og springer op i vognen. – Bles ved jeg med det. – Jernbaner og postvogn har jeg dog ikke benyttet. – Kommer de langt fra, om jeg må spørge? – Fra København. – Fra København. – Og de har gået hele vejen? – Ja, men ikke på en dag. – Nej, det vil jeg skulle tro. – Det var ellers en pens-baseretur. – Kan ske, det var et vædemål. – Åh, nej, det var bare sådan et indfald, jeg fik. – Jeg kunne da ellers gerne sige det mit navn. – Jeg har proprygt til at massen på Linnegården. – På Linnegården? – Nu er det min tur til at blive fra bosset. – Ja, den går kender de vel ikke noget til. – Jeg? – Nej, ja, det vil sige, jeg kender en gård og samme navn. – Hvor jeg har været som ungt menneske, og derfor? – Nå, sådan. – Hvor ligger den går? – Spur det proprygt til at massen nu. – På Fyn, nede i nærheden af Vesterskærninge. – De har altså ikke været i Vejlby før. – Jeg? – Nej. – Endelig kommer jeg i tanke om, at jeg bør gøre gengæld og sige proprygtere mit navn. – Men jeg vil på ingen måde have, at man skal vide, hvem jeg virkelig er. – Jeg vil ikke, at andre skal gøre bemærkninger om foretiden, når jeg er til stede. – Hvad der bliver sagt om min fader, når man ikke ved, hvem jeg er, for at være. – Men nyfine spørgsmål vil jeg ikke besvare. – Jeg vælger min moderspige navn. – Det sover almindelige Hansen. – Nils Hansen hedder jeg altså her efter. – De er måske maler, kunstmaler, mener jeg. – Jeg? – Nej, ja, det vil sige. – Det var en yperlig idé, han her gav mig. – Jeg husker lidt i det, med landskaber og sådan noget, og så har jeg hørt om Vejleby. – Jeg tænkte det nok, så tidlig påård kopper har aldrig andre fremmede end kunstnere. – Senere kan der somme tid at komme en skuespiller eller sådan en fyre. – Men det er jo på en måde også en slags kunstner. – Siste år var har skuden for fatter, så den kaldte han så da. – Han levede af at skrive bøer, fortalte han, men det må have været skrelt med for tjenesten. – For han kom til at skylle krommanden 17 kroner, som han ikke kunne betale. – Så, hvad havde han, spurgte jeg? – Ja, jeg kan sgu ikke komme på det. – Det var sådan et kunstigt navn. – Pfff, nej, jeg kan ikke huske det. – Men jeg skal spørge Astrid ad. – Astrid? – Ja, min datter, hun kom fresten hjem fra København i Forgårds. – Så, gjorde hun det, spurgte jeg? – Jeg tager ikke spørger videre. – En ane til griber mig. – Var det tilfælde ville eventyret være fuldkomnet? – Nå, jeg vil jo snart få visshed. – Proprøv til Hermassen er en meget snakksomme mand. – Lenegården har i de sidste 29 år skiftet ejer tre gange, fortæller han. – Han selv har overtaget den fra 15 år siden. – Han er en gemand, da der er en Astrid ad 19 år. – Det kunne nok passe. – Det er dårlige tider for landbrudet. – Kunne han blive af med Lenegården til en rimelig pris, sålde han den gærende den der i morgen. – Hmm. – På mit spørgsmål om, hvem der har presst i Vejleby, får jeg at vide, at Paster Garde lever endnu. – Men han er meget gammel og har kapelan. – Skoledag Rosendal derimod er død fra et skillet i år siden. – Postmester Markus Rasmussen, som han ynder og lader sig kalle, – skønt Vejleby kun af et brevsamlingssted, har fornylig fejret sit guldbrillup. – Formodenlig læser han endnu hver dag en side i nordisk konversationslægshikon, – og har stadig ikke fået forklaringen på, hvad uret middbar betyder. – Proporiteren er godt kørende, men var en godt stadig bare gået op og bare genned, – den ene højere og stejler end den anden, så det tør tider noget frem. – Solen er sin nedgang nær, da jeg endelig får øje på Vejleby kirketorn, – og Linnegårdens to kæmpe høje popler. – De er dog altså til i nu. – Mit hjerte banker, jeg har ondt ved at holde samtalen goende. – Her på denne bakke var det, jeg får 29 år siden ventet mig om, – og kastede et sidste blik på det hjem, jeg måtte forlade, – mens jeg lovede mig selv, at jeg en gang skulle vende tilbage, – som en stor berømt mand, og gennærv det tabte. – Her er Gud ja, i dag er altid sygenlæden uforandret som dengang, – der skyder holdsøjenes så ud i havet, – – der ligger fjoren med fuglø og ingø. – Der knajser generaldstæbsmærket på toppen af bagnehøj, – jeg skimter endnu storkereden på P. Andersens går. – Vi kører tit forbi skoven. – Det er ganske overflødet, – at proprietæren peger på en stig, og fortæller, – at man er den, kan skyde genvej til linnegården. – Han har ikke gået den vej ofte en jeg, – – og jeg ved så ude mærket godt, – – at der i Præstigårdshaven findes et morbærtræ, – der betragtes som en af egen største mærkeværdigheder, – medan jeg leder så mange ting. – Endelig holder vi foran kronen. – Se snart op til os på linnegården, – – siger proprietæren til afsked. – Slut på kapitel 5. – Millionerens pilegremsfære er Otto Martin Møller. – Kapitel 6 i Millionerens pilegremsfære. – Det er en LibriVox-inspilling. – Alle LibriVox-inspillinger er offentlig egendom. – For yderligere information eller for at melde dig som frivillig, – besøg LibriVox.org. – Millionerens pilegremsfære er Otto Martin Møller. – Kapitel 6. – Solen renner. – Jeg står op på Brunebakke og ser nedover Vejleby, – der breder sig ved bakkens fod. – Alt synes uforandret, som for 29 år siden. – Jeg kender hver går, hvert hus. – Ja, næsten hvert træ igen. – Først kommer Per Larsens går, – og ved siden af den, det lille hus, – må Fredericke, hvor gamle pige kom til at bo. – På den anden side af Gadekeret, – ligger skolen højt på en bakke, – lidt længere borte kirken, – lige ledes på en bakke, – og tæt ved den præste gården i en lille lavning. – Så sovnefodens går, – og endelig trukken tilbage i fornem afsideshed, – lignegården, med sit røde stuehus tag, – det eneste teglhængde i byen for uden kirkens, – og sine to kongelige poppler, – de fleste træ og buske er fuldstændig udsprungende, – i haverne skjul og blomstrende frugt træ, – og syg regner næsten helt i vidkalkede mure, – jeg har ikke kun sovelængere, – ved det første sker, at den grynde dag – må de op og ud, – eller først til lignegården, – jeg listede mig bagom haven og kiggede ind, – ved lysningen på denne tid og døgnet, – var mig noget fremmed, – ellers syntes alt at se nogen lunde uforandret ud, – lysthuset har de, der huske lovlet at stå, – og hårdind, hvor jeg byggede mit stjerneton – og rejste min flavstang, – jeg lever i tanken om hele tiden om igen, – det var begejstrængens unge dage, – i få drengegjærtere, tror jeg kunne sige, – har den hellige, ille blusset højere end i mit, – og aldrig har jeg følt en mere fuldkomne lykke, – hvordan det egentlig fra første dag – kom over mig tolv år i dreng, – står mig ikke ganske klart, – kun så meget husker jeg, at jeg med dybeste interesse – leste den tørre indledning – den allerede dengang for ellet geografi, – hvor astronomiens vigtigste fenomen og kort omtaltes, – og efter nordisk konversationsleksikon, – en af de få bøger, vi er eget på linnegården, – afskrev jeg i et særligt lille hæfte – alle de astronomiske artikler, – uden småligt hensyn til, om jeg forstod det mellem eller ikke, – men den nye verden åbneres egentlig først for mig, – da jeg kunne skole læren fik fat på tusind klare – og livlige bog, om sol eller planetsystemet, – og tyge bræs biografi af fris, samt et stjerne kort. – En tålelig godkikot hadde vi selv i huset, – nået herlige og endelige lyse sommeraftner og netter, – i hvilke jeg nu sygte og ganske stjerne verdenens hemmeligheder – har jeg aldrig oplevet, – og for dem blejner alt andet, – hvad der ind kan være mødt mig i livet er lyst og lykkeligt, – den første kærlighed er ikke regnere og skyndere, – jeg lærte mig stjernebillederne lige fra den store Bjørns – og Urians prægtige billeder til Delfinen og den lille hest, – Sirius, Acklorus, Denneb, Aldebarren, Vega, Kaster og Pollux, – alle de vigtigste stjerner blev jeg hurtigt fortrolig med, – kigger den var stor nok til, at jeg med en smule godvilje – kunne skimte saturnes ring og Jupiter's månder, – ringbjervende på månen så jeg meget tydeligt, – tit listede jeg mig om natten, hemmeligt ud af min seng, – og i klæderne får oppe fra mit observatorium, – og jeg tager stjernebilledernes forandre lige stillinger, – som årets skred frem, både Karlsvogn sin stang dyberer, – Urians de højere på himlen, og i østdukkede nye billeder frem, – Regulus strålede på den tidlige aften hemmel, – og samtidig med, at de lyse netter gik til ende, – blev stjerne møldret tættere, og mælke var en lyseste stærkere, – stjerneskudene træk lange ildstriber henover himmelvælven, – verdensrummes uendelighed lå open for mit blik, – og den klare frostnat blev mig endnu skønnerer og tifold mere ophåd, – end sommeren steiligste dag, – en sådan nat aflager for mig selv højtideligt det løfte, – at mit liv skulle være videre astronomien, et helligt ubrudeligt løfte, – jeg har holdt det så vidt det nogenlunde stød min magt, – og alle klove mennesker har selvfølgelig ledet af mig, – livet forstod af dengang, at varing til stjernerne er så træm, – muligt var min begejstring mere en diktos end en videnskabsmans, – i stedet for en berømt lært blev jeg en slidsom beregner, – noget nyt verdensystem fik jeg ikke udfundet, ingen ny naturlov opdagede, – en ikke en stakkelsk komet eller astre uide blev mig tildel, – end da jeg fortryder jeg indet, er mit yngde på verden og tilværelsen lidt større – og mere omfattende end folk sige all almindelighed, – takker jeg først og fremst min astronomi derfor, – min ungdoms udblik i verdens altes uendelighed og højnede – og adle med sin samtidig med, at det har lært mig myre på jordtuglen – og får sag i lettere. – jeg tænker på de fjerne stjernetåger, – hvorfra lyset bruger tusinder og etter tusinder og år for at nå os, – og må smile, når jeg vil sætte himmel og jord i bevægelse, – fordi jeg har undt i en hultald. – og samtidig må jeg dog undres over den hjernet, – og det øje, der i stand til at opfatte og gemme dette uendelighedens billede. – nej, jeg fortryder indet. – ind kan mit hjertebanke ved tanken om higene netter, – og mine øjne dukes af frød. – jeg har fuldt den ryst, der kalder i mit ændre, – så langt jeg nåede nær kunne, – og mine evner strakte eller forhållende tiludte. – Lædt med, jeg kunne, jeg vel har gjort, og dog. – Hvad væk ligger dig på en doktor eller professortiddel, – når det gælder om at se sin barndom i øjnene? – Mit blik er enu åbent for meget godt og skønt i verden, – og har jeg indspildt mange timer, – og bordt drømt mange dage, – der borde være vilde til arbejde, – så har jeg også bedet davor. – Nu begynder byen derned at vågne. – Skorstenne ryger, – hønsnes lebes ud, og haner det gale om kapp. – Kører nu ude på markerne, rejser sig, – og brødler utolmodet efter drengen, der skal flytte dem. – Der påkommer mig en egen følelse af tryghed. – Her er jeg hjemme, trods alt. – Jeg må tænke på, han tager os, – der følte ny kraft ved at berøre sin måde af jorden. – Her hvor mit livskilde udsprang, – drikker jeg for nyelsens kraft af luftens øjne – og muligvores em. – Mit øje klares ved synet, – og er kendt det bakkers bløde bølgelinjer. – Mit øje skærbes ved at lytte til markvindens susen. – Mit hjem. – Mit hjem. – Jeg forlutter i troen på, – at jeg bare marsjalsdagen i mit tognyster, – og se, nu vinder jeg tilbage, – som mener en valid, – med tog med hænder, – men med et fuld hjerte. – Jeg bøjer mig for dig i ydmyhed, – jeg gør bod, – i verdens øjne står jeg som sejre herre, – for dig og jeg, – millionæren, fattig som en ticker, – livet har jeg indfrede mine løfter til dig, – hvor lidt eller hvor meget jeg selv har forskyldt, – det ved jeg ikke, – kun dette. – Jeg greb efter det store, – men noget det ikke, – misæer, – men du mit hjem bequæge mit syge sind – og forny min styrke. – Hvem siger, at alt udgenkaldet er tabt? – Egen nu har jeg vel år tilbage, – mange år, – endnu er der vel tid. – Jeg vil ikke være gammel allerede, – færdig udgoet, – jeg stiger mod solen, – der klæd i gynnen skyttesåge, – hevers over bakkedravet i øst, – og pludselig jubler det i mig, – mit lege med skælver i forudalelsens frød. – Jeg vil leve på ny, – danne og forme det efter min vilje, – vil, at min sjæl, – for hvem for salgelsen var dagligt brød, – skal råbe på lykke og mættes, – vil for øngelsens under, – jeg vil. – Slut på Kapitel 6, – millionerens pilekremsfære – er Otto Martin Møller. – Kapitel 7, – i millionerens pilekremsfære, – dette er en LibriVox-henspildning, – alle LibriVox-henspildninger er offentlig egendom, – for yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. – Millionerens pilekremsfære – er Otto Martin Møller. – Kapitel 7, – glæde over Danmark. – Vi er ikke skabte til højhed og blest, – ved jorden, at blive, – det tjener os best. – Jeg sidder i Krohavens lysthus – og spiser fruggost. – Efter forholdning over ordentligt respektabel fruggost. – Ægteparet Enewolsen, – mine kære verksfolk, – gør sig alt muligt umade – for at betjene mig til min tilfredshed, – da jeg ikke er nære i, – for at ud. – Man kan mærke, at de ikke er, – som det skidt, der plejer at komme her, – så er madem Enewolsen, – da hun dækket bordet. – Tror de, det er muligt at få sine penge – ud af det rak, – og flot vil de have en dag? – I fjor var han dækter, – eller hvad han nu kaldtes. – Han kom hver egenste dag ind i køknet – og gjorde mirakler, – når han ikke fik sine fire, – store, blødkogte egen til fruggost. – Som han ikke kunne betale – den fise Mikkel. – Som sagt, fruggosten er respektabel – og smager dobbelt sig godt her i det fri, – hvor jeg har det helt for mig selv, – og kan tage for mig at retterne, – eller lad være ganske som jeg behager. – Jeg holdes kun med selskab – af en hvid pudel og en grå kat. – Hækter sætter sig ved at – øjeblikke på bagbindene – og lægger forepoterne over kors. – Det er en snufyr, der godt har mærket, – at jeg ikke kan tåle at se ham tækket – og lide ham en bid. – Katten er hoppet op på bænken – og stanger mig i siden – og genider sig op af min arm. – Det er en lille idyll. – Og mis er ikke en blot – og bare madkæreste. – Selv efter, at madem Enewolsen – har taget af bordet, bliger den hos mig, – lægger sig usjenere tvivile i mit skød – og snurre som besat, – når jeg stryger dens bløde pæls. – Jeg elsker katten. – Alt verden store under, – jeg regner ikke mig selv – til de store under, – maden og livet tror jeg, – inden for min bekendtskabskrigs, – og har gjort den erfaring, – at de mennesker, der føler særlig modvillige mod katten, just heller ikke høre – til de særligt begavede. – Der er noget fint, medfødt – forvent ved disse dyr, – de probrer med deres person, – som indtil andet husdyr, – behind de, taktfulde og klove, – og se en katt undgå vanpyterne – korslige det syn, som får indvidet – og se den kongelige tæaterbestyrelse – lavere i snævert farvand – mellem det par skuespillere, – der i virkeligheden reagerer helt den umulige anstalt. – Der er mus i osten her Hansen, – men de er ikke katten. – Nå, det er madem ene våldsen, – med kaffen. – Nu skal en cigarsmae godt. – Øh! – Man har det i grunden neder drægtig godt – her i vort gamle danske fæderland, – blot man i tide forstår – og fald af til den rigtige side. – Det forbandet vi i storen er bare, – at den rigtige side er snart til højre – og snart til venstre. – Det rette lære stå snart – med en smule øvelse. – Mit blik falder tilfældigvis – på en stundband af vis, – der ligger på bænken ved sidenammer. – Nu er det snart længe siden, – jeg har set dit blad, – og det er dagstelefonen, – populært kallet, den nationale øretuder. – Jeg kan kende den på papiret, – der her er et sjæln, der er et kvædt udtryk for indholdet, – begge dele er den sletteste sort, – der er til at opdreve her på pladsen. – Hvordan var det nu onkel kallet den at vise? – For dummelsens allersedeligste organ, tror jeg, – eller noget linende. – Lad os se. – Og dit gamle nummer fra i fjord. – Brudstykke er et rigstadsreforat. – Kulturministeren menede, – at tiden endnu ikke var moden for denne reform. – Resten mangler. – Men det gør ikke noget. – Denne korte sætning er endholdt rig nok, – til at vække en vær mod en statsborger – til alvorlige eftertanke. – Den indeholder i kort begreg principle – for hele landets dyrelse, – dets politik, både fra oven og fra neden. – For alt, hvad der er dansk. – Hele folkes ongelige habitus er udtryk med de ord. – Tiden er endnu ikke moden. – Var ikke det dansk? – Var hjemmeligt det lyder? – Ingen ta' far eller klang? – Det er et vigtigt tankesprå. – Det passer herrligt overalt. – Hvad enten der taler meterlov, – borgerligt ægteskab, skolelov, – eller Danmarks tilslutning til bærenerkonventionen, – dets neutralisering ikke er forglemme. – Først når en reform, der dog mindst i ti, – helst i tyve år, må have været inført – og fundet formålstjenslige, – i samtlige andre europæiske lande, – til at give dog undtaget, – viser sig at være så portrækne nødvendige, – at an ikke en kongevalt landstingsmand – vil kunne en evend noget i modens inførelse, – først da er tiden moden. – Og hvorfor skulle det være anderledes? – Du, unge, radikale mand, – og framskert kvæne, – der er blindt ved stange pannen mod regeringens – og landstingssolide grunnmur, – ligesom en uvandt tyre, – og som ganske li denne, – ikke kan tåle at se en rødklud – uden at give råd i raceri. – Tænk, der lidt om før du slår pannen – til blods til ingen nytte. – Dan mur er stærk, – og du blev ikke som tyren født med horen, – netop fordi du er dansk, – og er dig som følge af, – bør du lytte til den nationale tankesprå. – Hvorfor skulle det være anderledes? – Hvorfor skulle vi, – et lille, – om indforholdsvis velhavende folk, – i nogen retning stille os i spidsen, – ved at prøve klud for andre lande? – Lad dem stege deres kastanjer selv. – Så kan vi se, – hvordan de bærer sig ad. – Lægger vores styrke ikke netop i, – at vi først lad de andre fravet – og vælge, – og betale lærepenge. – Man bør aldrig ud i Europa, – kunne nevne en eneste reform, – hvor til initiativet udgik fra Danmark. – Slit ville kun unødvendigt henlede – opmærksomheden på os, – og kunne virke udenrigspolitisk skadelig. – Æren, – og snak, – er Æren har gamle Danmark – i fordomsdage er vervet sig nok – fra alle tider, – når manderne, – tordenskjold, torvalsen, – tænk bare på Gamel – og brykker Jacobsen. – Nej, Danmark bør – absolut aldrig i sit forhold – til Europa, blive mere en køge – i forhold til København. – Og hvordan lever man ikke i køge? – Herligt. – Lad os fra himmelen – skyld ikke indlede os på vit løftighedet. – Vi har det jo så godt – og rart som det er. – Netop fordi vi mangler – nationalagerighed, lever vi så hyggelig fedt – og uforstyret maligt i vores elskede – lille fødeland. – De ærste, der har noget. – Hvad skal vi – med udenlandske påfund? – Vi holder os til Christendom – og den gode tåne. – Sæt, vi skulle gå i spisen – og anske for os anarchister – eller Jylland ville for lange – homerule, ligesom Irland. – Det ville være en net redelighed. – Som det nu er, kommer vi ganske – vist bagefter, men vi kommer – sikkert. – Tjivar Piano Vasano. – Vi har herren – ved at låge ingen forrygt kajser – ingen pandemaskandaler – eller drefyraffærer – og ingen solar. – Så heste dumt kunne der ingen dansk dikter – bære sig ad. – Vi har det kun i munden – og driver det højst til én adresse. – Det er lige hårdt nok, at vi skal – være nødt til at huse en berømtid – som G.O. Brandes. – Skønt vi forhåbentlig snart har fået truk i – hvor embedstand er så hæderlig som – nogen i verden. – Og ikke mere – stor snudder over for publikum end – det er nødvendigt for dens værdighed. – Våre prester og kirkebehjente – er ikke mere gridskæfter timelig – mammon, end herrens chæner – gennengående er det overalt på denne – forkrænkelige jord. – Folkeoplysningen står lige så højt – som den enlige videnskabelige danelse lavet. – Virkelig store kunstner har vi heldigvis – så godt som ingen ad. – Vi har fuldstændig – og for alle tider nok i torvalsen – med en til gengæld så mange flere – dilettanter og kunstforstandige – nok i det mindste til, at vi kan – påvise en fuldstændig savkøndig – uenighed nedrørende alle herhen – højrende spørgsmål – for eksempel om et antiktreliefs – ægtid. – Danmark, Danmark – du er en blomsterhave – et løsthus – et drivhus for alle borgere – dyder. – Jo, visst er du så. – Ingen beskedenhed – i dine bøge skygge – er det sødt at sove – og i dine ministeriehjælgekontor – Jeg vil aldrig kun blive træt af at prise dig – kun en slet fuld besugter sin egen ræde – selvom ægen er aldrig så rødne – Et land for banebrødere er du ægge – men for den gode lovlydige borgere – kan enten andet sammenlignes med dig – hvor fordøjer man i dyber og fred – hvor ryrer man mere uforstyret sin pipe – hvor har man det i det hele taget bedre og bekvæmere – sikker på sit liv og gos – og alt det skylder vi de få simpelthen tråjærdige år – tiden er endnu ikke moden – de burde sættes med guldbogsdager over – indgangen til vores stadsbygning – ja, overhovedet alle offentlige bygninger – hvor man arbejder for fremskridt og frihed – ingen dansk burde høre dem – på tænke i kommunal bestyrelser – på vælgermøder og så videre – uden og blotte hovedet – og skulle have ingen hat herpå burde han rejse sig – eller hvis han i forvaring stod op – på anden måde give sin andags følelse udtryk – og så burde nationalsangen afsøgnes – hver gang, hver eivige gang – disse hellige ord blev nevnt – det er mit alvor, jeg er glad over at være dansk – jeg tør just ikke, som nogle sige, at jeg er særlig stolt derovre – men jeg befinner mig ude mærket godt, der ved – for et, en smule mail, et anlagt gennemsnitsmænske som mig – der har anlægt til korbulans – og som holder af at spise godt – og leve i fred med sine medborgere – af Danmark landet fra alle lande – jeg underskriver gerne, hvor gamle skigeliner i ved Dikters ord – jeg tror, der er skønnest i Danmark – slut på Kapitel 7 – Miljonerens pilegremsfærd af Otto Martin Møller – Kapitel 8 i Miljonerens pilegremsfærd – dette er en LibriVox-henspildning – alle LibriVox-henspildninger er offentlig eindom – for yderligere information eller for at melde dig som frivillig – besøg LibriVox.org – Miljonerens pilegremsfærd af Otto Martin Møller – Kapitel 8 – jeg har været på besøg på Linnegården – det var virkelig hende – og hvad der er endnu mærkeligere – jeg er sikker på, at hun kendte mig igen – det var det samme smil – den samme skæl med øjenkrogene som den dag, da hun kørte forbi mig med tåget – hun var lige ved at bræste i latter, da hun hilste på mig – jeg mønstrede uvilkårligt min dragt, at jeg frygt for at den skulle være i uorden – hun er sød, rent ud for tryllende – hun er en så frisk og naturlig ung pige, har jeg endnu ikke truffet – hendes min spil lader en læse i hendes sjæl som en bog – og hun kan rolig tilstede det – der er en, det som behøver og dølges – og hendes latter, sprudlene, kviderende – en fos er over stadig jubel – hun er ungdom og ønne, og alt hvad dejligt er – for hendes skyld glemte jeg i første øjeblik helt, at det var mit tidligere hjem jeg besøgte – jeg er i gamle tåbe virkelig for alvor gå hen og forælske mig – nej, nej, jeg vil ikke gøre mig til nær – jeg vil tænke på linnegården og ikke på andet – der hører hun ikke med, ikke til min linnegård – en besøgterlig følelse er overskred i hjemsterskolen – og blive ført ind i de gamle kændte stuer som en fremmed – og som en fremmed bliver ved med at føle mig – trus det er et overraskende meget syndesufferandret som for 29 år siden – en år af skillige møbler, der ved auktionen var blevet købt af den nye eger – og som altså også senere måtte være fuldt med gården kænte jeg igen – det store prægtige chateau, dravkisten på de fire og løveføder – nede i træs befæn, og frem for alt det gamle kunstfærdigt indmuret ur i spisesstuen – jeg blev helt bevæget ved at høre det skammelkænte – tik tak, tik tak – det forekommer som et livende visen – en god trofast ven, der gladhilste mig velkommen tilbage – men her er Gud, og var der dog levt til loftet, og vinduerne små – med små bitterude – karmenes og smalle, at der knappt var plads til at lægge en arm i dem – for mig havde disse værelser altid stået som prægtige sale – når jeg liste om rydder saleen i Vassai, måtte jeg altid tænke på vores store stue – og var alt hvorfor faldent og brystfærdigt – hele kassentrænger til at bygge som, sagde propoeteren – nu har jeg i de to år, jeg har eget gård, ladet reverere både hister her – men det er glatteri, det forslår ikke – udhusen er gode nok, men stuerne her er skulle ved at blive noget vildt antikke – der kunne vel nok gøres noget, uden at rive det gamle helt ned, mener jeg – ja, tak skal de have, men det ville blive meget dyre og omstændeligere end at bygge helt nyt – nej, nej, det går ikke – men man vil jo nødde i lag med sådan noget, især når man ikke ved, at man bliver på gården – det giver så mange bryderier, og dem har man nok af i forvejen – ikke at tale om de penge, det koster – Astrid mener også, at vi lige så godt kan se tiden an – hun er så vant til den, som den er, og det er jeg der forresten også – jeg var glad ved tanken om, at det ikke var blevet til noget med byggeriet – og takket i mit stille, sen Astrid, fordi hun havde fået sine fader til at lavere – hun holder altså også af den gamle går, men var kun det velvære andet? – den gamle kære linnegår, i alt sin affældighed og skryblighed, er den dog for os den bedste går i verden – jo, netop, for os, for er ikke også hun blevet en opdraget i mit gamle hjem – er ikke både hendes og mine tidligste og kæreste erindringer knyttet til de samme omgivelser – er ikke vores første naturindtryk, hvor følels er ved alivetsbørn, runde af samme kilde – hvorfor skulle hun ikke have lært at se på det alt sammen med samme øjne som jeg, elskede det som jeg – hun skulle blot vide, blot ane, og så hun ville føle det som et bond, der knyttede os til hinanden – i haven følte jeg mig mest hjemme, i stuen havde jeg følt mig som en fremmed, der uden ret trækket sig ind på andres enemærker – i haven dør jeg mod, med den fælles fri hemmel over mig, åndet jeg lettere – skøntadskilligt var forandret, og mange unge træer buske fra min tid voksede til i en forbavsende grad, følte jeg mig straks til rette – jeg måtte jevnligt vokte på mig selv for ikke at røbe mig – så kom vi til det sted, hvor det spændske kirsabatteri havde stået – jeg stansede velkårligt og skulle lige til at udtrykke min sorg over, at det var borte, men jeg greb mig i det – i stedet spurte jeg, om der ikke fandtes den slags træer i haven, for jeg måtte vide det gamle kirsabatteri's skepne – der har netop stået sådan et her, så jeg probereterer – men det gik desværre ud for et par år siden – og det var det dejligste kirsabatteri i hele haven, tilføjet Astrid – det gav jeg hende stille tigene ret i, hvor ofte havde jeg ikke tænkt netop på det træ og de guldråde saftig i bær, som det ikke var til at der rører til verdasbru – det skulle jeg altså ikke få at se mere – vi har forresten plantet nogle af ganske samme slags vedblevproperitæren – jeg havde i den anledning herregårsgartneren herfor og podet – her skal de se – men det vælger vare nogle år i nu, før de begynder at bære – en tanke former gennem hovedet – hvis du nu købte linnegården og giftede dig og fik en søn, så kunne han en gang komme til at spise af de bær – det var som en vision – jeg så ham lille og butet med lange, gylne krøler, rødede kænder og strålne øjne – ligesom en gang jeg selv stålbråd hende af havegangen og ropte i jubel – far, far, kom og se, nu begynder kirsabatterne at blive modne – det var nok blevet en bordet, propoeteren Madsen lå god modet, han havde sagt noget som jeg havde overhørt, Astrid havde undt for at skive ud af sin munterhed – om hun havde vist hvad jeg tænkte på ville hun nok være blevet en rød, til det kan ikke enigtes, at jeg ude velkårligt så er det hende i forbindelse med den retning min indbildningskraft havde taget – jeg tog mig sammen så godt jeg evnede, men helt og slib i de kirsabatterne tankerne kunne jeg ikke – de bær havde spillet en stor rolle for mig i min barndom, og mange hårdende forestillinger knyttede sig til dem – træerne i paradises have måtte have bundet netop af disse bær og ingen andre – der lå et skære over dem af solgul og aftemrøde – samt de smagte livflit og de ikke mindre end lyst for året – jeg havde altid tænkt mig, at hvis jeg engang skulle blive gift, ville jeg med min unge husstrorejse til Linnegården og blukke af disse bær, til de var symbol på liv og lykke – det var de frugter, der voksede på livets træ, midt i edens have – man ikke deskuld kunne lykkes meget for mit gamle værelse at se, min egen lille stue, hvor var jeg stolt dengang jeg fik det for mig selv alene og kunne indretme som jeg ville – det lå så herligt afside og fredeligt, vinduet var i gaulen, der ventet ud mod baghaven – min eneste så var, at jeg ikke tog at ryge dig inde – det ville måde at straks kunne lukke, og også lige tålte hun ikke – hun havde siddet til tide og nok med fader for at få ham til at laver med at ryge i dagligstuen, skønt hun aldrig vant sejre – på dette ene punkt stod han fast – uden bibe ellers i gang kunne han ikke leve – jeg magede det så listet, at vi kom gennem baghaven forbi gaulen – som selvfølgelig tidligere derind og spurte løst henkastet, hvad de brugte det værelse til – det er vores gæsteværelse, svarede propoeteren – der kan de måske en gang selv komme til at lægge, hvis de skulle blive dårligt ved en aften, når de er her – og de ikke gider gå hjem til kronen – se her, afbrud afstrid mig, netop som jeg skulle til at tage for tilbudet – kan de læse hvad der står – jeg kom nærmere – non frustras ignorum obitus speculamur et ortus, læst jeg – og nej da, det havde jeg jo selv riset i roden, med en af moders diamantørenlokker, som jeg i det øje med hemmeligt havde listet til mig – nu huskede jeg det tydeligt Sætningen stod i fortalen til uresils populære fordrag om astronomien – hvad betyder det, spurte hun? – præsten har en gang sagt, at det var Latin, men han kunne ikke oversætte – han havde glemt altid Latin, sagde han – men det er sandt, jeg ved jo heller ikke om de – hun stansede en smule forlejn – og jo, mener jeg, så meget kan jeg vel huske endnu – vi i Aktaj er ikke forgevs stjernernes nedgang og opgang – læst jeg – – åh, udbrud hun fornåret – så ved jeg endelig, hvem der har skrevet det – gamle Fredericke, der bor ned ved siden af Pialasens, har for mange år siden tjent her på Linnegården – og hun har fortalt så meget om husets søn, der ville være astronom – og som midt om vinteren stød op om natten, får I Aktaj stjernerne – jeg venter mig til siden, som om sagen ikke interesserede mig – gamle Fredericke? – alt så levede hun endnu, skønt hun måtte være højt op i firserne – det kære gamle skinn, hende måtte jeg for en værpris se igen – hun havde været næsten som en moder for mig – desværre, min virkeligere moder var ikke for mig, hvad en moder dog som oftest er for sit barn – hvad kunne gamle Fredericke, Iøet har fortalt om mig? – hvor nu skal jeg ind, var, tjur jeg ikke spørger – men jeg lovede mig selv, at jeg ved lejlighed skulle få mere at vide – blev han så virkelig astronom, noget som jeg henkaste i en ligegyltig tone – jeg tænk, det har jeg aldrig kunne få at vide, klade hun, og dog har jeg spurgt så mange – jeg ved kun, at begge hans frælder døde nogle tid efter, at de var flyttet herfra – og at den rige ongel senere tog sig af ham – siden har ingen hørt mere til ham, men jeg ville ønske, at han var blevet astronom – hvorfor dog, spurte jeg? – hvor jo, svarede hun, når man en gang har sat sig så den noget i hovedet – skal man ikke opgive det på halvvarie – hun ville ikke forklare sig yderligere – men hun havde altså hørt om mig – kendt mig på en måde, og er interesseret sig for min livskæbne – er der et tilknytningspunkt? – de drikker vel ikke tåttig herhansen, hvor det proriterer han efter aften bordet – jo, hvorfor ikke, svarede jeg? – jeg mente, sagde han, København og Nutildags ikke kunne drikke aned en øl – og nej som ind, måtte jeg indrømme – det er lige frem min ren landesodt med det øldrikkeri, sagde han – og Astrid sigte ane om vant til tåttig, også i Provinterne – de unge gider skulle næsten ikke at drikke aned, og som de fylder sig, det er ubegribeligt – sidste sommer var jeg en tur i Jylland, og tog mig en bøffe fra Derechia – det var meget varmt, men jeg synes dog, at jeg havde gjort det godt ved at have drukket togbørre – men så kom der på en gang tre unge fyre ind, mere end så den 4-25 år, var der ingen af dem – og den ene råber – opvar der en kasse øl – jeg troede naturligvis, at det var en spøj, men opvar der han kendte dem bedre – for at øjeblikke efter, kom han virkelig, tænkte dem, Astrid med en helt kasse øl – og de unge herrer begyndte at trække flasker og bare drikke – jeg havde nok lyst til at se, hvordan den historie ville spæne af – og bestilte mig en kop kaffe, for at kunne blive noget længere – det træklet ud, men ølet blev drukket, den sidste tiloversplevende flaske delte i en da som hvidtighedsvuld de mellem sig – hvad siger de? – og til med, var der ikke noget særligt at mærke på dem, når man untager, at de alle tre havde fået lidt røgde kænderne – men hvad mener de her Hansen? – hør, jeg synes det er noget svin og rigg – oh ja, set fra et regnestetisk synspunkt, kan det nebekaldes tiltillende, svarer – det forekommer mig, at når man endelig skal drikke, så var der noget ganske anderledes hyggeligt og noble ved den gamledags prønsbåle med sit flammende blus – eller også et godt glas vin, hvis det skal være helst i et stort fins leben kristallglas – det er det ølpæmperi, hvor det kun gælder om i kortest muligt tid og ser det størst kvantum til livs – de fylder sig til det stort ud af dem, de bester, svarede han – det synes jeg ikke kan være verken sundt eller kønt, sagde jeg hertil – man burde helst nåes med at drikke øl til, når man var tørstig – rigtig, her, Hansen, fuldkommen rigtig, sagde propoeteren, de er en mand efter mit hoved – maan, forstår sig, de er da heller ingen ung spredbasse længere, mån Astrid lægemærke til denne udtalelse – jeg tog måde velkortligt til hovedet og følte efter min lille måne – har de noget at ryge på, sagde propoeteren, ønsker de cigar eller pipe – og tak, hvis jeg må få en pipe, sagde jeg – – og hører Astrid, tager stop, makar bagus til her Hansen – ja, vi gør indvendninger, men hun er klæret, at hun var vant til altid at stoppe faderens aften pipe – det havde mor hen lige for, hun var barn – pipeerne havde de givet navne, for at lette at kunne skældne imellem dem – propoeteren havde hend ved et halvt hundret pipe og var en vældig ryge – endnu et spørgsmål her Hansen – de spiller da ikke skak – jo, jeg gør – nej, virkelig, skal vi forsøge et parti – med fornøjelse – det var da morsomt, at de virkelig spiller – det faldt mig rent tilfældig den der spørger – jeg har sociale lejlighed til at spille med andre end Astrid – der er ingen her på egen, der spiller siden Rosendal døde – og lige fra Drenghag har jeg været som tosset efter det spil – nu må jeg i reglen nøjes med at sidde og løse eller komponere opgaver – Simer har de aldrig siden de dog lader til at interessere dem derfor – i bladet skaksbalter sidde en eller anden opgave med mit navn – tev du om Asen hedder jeg – og om jeg havde – din navn var bekendt nok mellem alle de nordiske skakvænder – desværre tog jeg ikke fortælle ham, at også mit virkelig navn ofte fantes i de same spalter – og at han altså uden tvivl såre velkendte det – vi var altså begge spiller er rang – Astrid laders få skakbrættet, hans øjnest rolede, og han gnæd sig for noget i hænderne – nu skal vi se hvad de durer til – Nå, der er tordyen, tak af ene, vil de sætte bakken her – hver skog her Hansen, bryg dem først et glas til at hjælpe på krefterne – rum eller konjak – da han ingen som helst grunn havde til at anse mig for mere end en jævnt dygtig spiller, begyndte han lidt velflot, og det det kom om dyrt at stå – ganske vist mærket han snart, at han havde med sin ligemand at gøre, men der var det for sent – velkæmpede han et par timer energisk for at inhente det tabte, men til sidst opgave han spillet – det er første gang i syv år, at det heller mig, udbrudde han – jeg skulle bare for først af have vist hvad det var for en spiller de er, så havde jeg ikke taget det at springe – ved de hvad han har, Hansen, det ville være sønd og skam, om ikke vi to benyttede tiden, mens de er her – kom så tit, det er det muligt, og de har lyst – et tagligt aftenbord, en totti og en pipa er altid parat for dem, og skulle det trække lidt ud, så såre de i gæsteværelset – Astrid så nysger et pummer – hun anså utvivlt om sin fader, for kongen, for alle skakspillere, og kunne ikke begribe, hvordan jeg havde båd meget mere vende – Klocken blev efter landlige forhold mange før jeg kom hjem til kronen, men endnu længe blev jeg siddende ved det åbne vindu – og stiert ud i haven, hvor tre og buske dannet tilsomt viavar er fantastiske skygger, svæt belyst af den tiltagende måne – slut på Kapitel 8 – Millionerens pilekremsfærd er Otto Martin Møller – Kapitel 9 i Millionerens Pilekremsfærd – Det er en LibriVox-hinspildning, alle LibriVox-hinspildninger er offentlig eindom – for yderligere information, ellers for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org – Millionerens pilekremsfærd er Otto Martin Møller – Kapitel 9 på kunstnerebanen – For at spille min rolle til børl i naturligt, har jeg måtte foreskrive de foran landskabsmaler nødvendige rekvisitter – og i mit eneligste forstand første billede er allerede påbegyndt – Jeg har ikke begrebst enelse om, hvordan man skal bage sig ad, uden for så vidt min matematik og optiske farvelære kan give mig et eller andet fingerpaj – Men det har mindre at sige, en smule naturligt anlæg for tegning tror jeg nok jeg har – og i hver dag kan man godt gå for at være en fremragende maler, uden at kende sønderligt til tegning eller farveteknik – Er man så heldig at få smurt noget sammen, der kan se ud som om det er lavet af en fremlig drænge i den skolepligt i alle, kan det under visse omstændigheder blive taget fra ædel, naiv kunst – L'art en genre – Jeg har kun en simple legemand, en travlige spidsborger, der taler nær om kunst – Jeg har aldrig studeret til kunstkænder, og jeg ved godt, at mit mening af den grund gælder til Vandsbæk – Men på den anden side er det jo i højste grad på mode at skrive højligt op om de ting man har mindst forstand på – Det sugen kan en rige mand, som jeg i tillade, så hvad det skulle være – Jeg vil dog ikke sige noget undt om de ny spektakelmæster i malerkunsten, symbolisterne, syntesisterne og hvad de nu kalder sig – Dertil forstår jeg mig for lidt på, hvad det er, de vil, og hvor de vil hen – Jeg vil håbe, at de selv ved det – Under tiden kan jeg, som den uforbederlige spidsborger jeg er, ikke lavere med at smile af deres arbejder – Under tiden finder jeg, at der så god dog er noget i det – Ja, til tider kan jeg treffe på et af disse underlige billeder, der ligesom løfter mig et par tommer fra guldet, når jeg ser på det – Det er vel nebe helt tilfæltigt, at den samme søgen, tilbage til midler eller lige forbildder, gør sig gældende i de fleste civiliserede lande – Og min det forbandet ser ud som en raptus – Jeg bøger mig for udviklingen, selv når den synes at gå i krebsegang – Det kunne indtid øjeblik fald mig ind og tage Williamsen alvorlig – Kun holder jeg ikke af, at man skal være nødt til at læse en lang remse i kataloget, for at komme under ved med hvad hans billeder skal forestille – Og der er skyldige af de frikunstner, som jeg i høj grad beundrer – Jeg indrømmer, at Charlottenborg udstillingerne gennengående er både ferske og varmle, og at et besøg på den fri udstilling kan virke for friskende og beåndende – Man, der ermer for mange eftersnakker og for mange anden hans chinier – Folk, der heller at burde gå i lærerhådsmønsted, ekstener eller alfred smidt, for dår er nære sig redeligt ved et ærligt og hederligt håndvær, end at blære sig op til retikale apartikere og forlående foregangsmænd – Fordi er og bliver kun efteræber og gøjler, der ikke selv ved, hvad latterligt de er – Og aldrig vil få det at vide, fordi de mangler den fornødne kritiske sands, og desoversag ville læ ene op i øjnene, hvis man var dum nok til at vilgøre dem tingene begribelig – Det er disse folk, jeg tror, at kunne tage det op med, for de virkelige kunstner tager jeg hatt en dybt af for – Jeg skal i alt fald nok lave et så aparte maleri, at det er absolut måtte tage kejler på en udstilling, hvis jeg kunne lokke en toner angivende kritiker til at interessere sig for det, og bile ham ind, at jeg er en søgende ord – Det er vejleby set for brunebake, jeg begyndt at male – Remeligvis kommer jeg bedst fra det, og opnår størst virkning ved overhovedet slet ikke at blande farverne – Jeg har hørt, at det skal være genielt kun at bruge regne tupefarver – Om jeg bør male træerne gule eller røde, er jeg nu ikke kommet på det regne med mig selv om, sandsynligvis vælger jeg det gule – Markerne skal i alle tilfælde være så blå, som jeg kan få det – Hvem kan forbyde mig at se dem sådan? – Det gælder jo blot om at gøre effekt, og for, Markerne er altså blå, og så er der noget, der hedder brens i enda, det antager jeg ved passe til havet, dog måske ikke alldeles uplanet – Solnedgangen ved at udtrykke ved simpelthen at lægge guld over hele himlen, det er meget nemt, jeg forgylde i sin tid valgnødder til juletræet hos brugsans – I grunden er jeg slet ikke så mis for noget med at være kunstner – Det giver anledning til mange håndetanker og sidde i den fri natur og klare det farver på et stykke lærer, det er næsten lyser tankevæggene som at fiske – Mank der meget, som jeg måske ellers ikke ville have tænkt på mere, falder mig nu ind – Men mærkelig nok er det mest bylivet, eller hvad dermed står i forbindelse med mine tankerkriser om, det må dog være gået meget dybre i blået, den jeg selv troede – Jeg behøver jo egentlig slet ikke at vise nogen, hvad jeg maler, og for så vidt kan det altså være det samme, hvordan det blive – Jeg havde rigtig nok tænkt på at male linnegården, set fra haven, og i så fald kunne det vel ikke undgås, at både frikken Astrid og hendes fader ville få mit kunstværk at se – Det er jo det, jeg er en dommelig visan, at folk der ellers ikke bryder sig mere om malerier end om at samle en språvidenskab, aldrig kan lave en maler være i fred, når han tager sine studier i det fri – Mårtid har vi ikke alt sammen, for eksempel i Frederiksberghave, set de umuligste personager stille sig op bag en arbejdende kunstner, kigge gennem den hule hånd på den ikke halvt færdige farveskitte, og højeligt forklare ved andre, hvordan de synes, det skulle have været – Det er lige så tåbligt, som hvis en mislykke skuespillere ville prøve at forklare os Edisonens opfindelser, men folk bliver nu engang ikke klogere – Her er jeg der guske lov fri for den slags tilskure – Jeg ryger en kort pipe – Det hører med til en kunstners udrustning – En gang imellem, tager jeg den betændt om, da munden stopper asken fastere med tommelfængeren, kniver det ene øje til, og sammenligner prøvene min skitseminaturen, spørter langt og tager sig fat igen – Kort sagt, jeg bærer mig ganske ad som en virkelige kunstner – Selvfølgelig har jeg ikke forsømt at forny mit besøg på Linnegården – Proprieteren har fået revives – Han har vundet tre spil, og jeg er to – Det sidste er den træk ud over to aftener – Han er så henrygt over at have fundet en jevnbjørn i modspiller, at han når jeg er en enkel aften finder det passende at gøre mig kostbar, sender kal ned efter mig – Og Astrid – Jeg vil slet ikke tale om hende – Vil ikke – – Hun stopper ved aftenmakker bevstimmer og præsenterer mig den med et skæmts kniks – Proprieteren ryger en fortræffelig tobak, og pipen er usævænlig godt holdt – Jeg mindes da ikke, at jeg længe har råd en pipe, der har smagt så godt – Slut på Kapitel 9 – Miljonerens pilegremsfærd er Otto Martin Møller – Kapitel 10 i Miljonerens pilegremsfærd – Det er en LibriVox-inspilling – Alle LibriVox-inspillinger er offentlig egendom – For yderligere information eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org – Miljonerens pilegremsfærd er Otto Martin Møller – Kapitel 10 – – Gamlefræderække – I adskillige dage har jeg gået af spekuleret for at finde et antaligt påskud til at aflække Gamlefræderække et besøg – Flere gange er jeg gået forbi huset og har titet ind i haven – Men hun har ikke været til at opdage – Og så den have hører med til mine kæreste minder – Trots sin lydenhed forekomten marier og frodiger end nogen anden – Det var næsten utroligt, hvor meget der kunne gro på denne lille plet – Huset ligger lund gennem Pialasens går til den ene side – Og venget hvor igennem Møllebækken løber til den anden – Mået vest den stejle bagnehøj – Mået nord brunnebake – Haven er der skærmet mod de tre skarpe verdensjørner – Og ligger kun åben mod syd – Solen bager der hele dagen – Og samtidig trænger der fra bækken og venget så meget væd i ind, at jorden aldrig bliver helt tørre – Alle vækster holder sig derfor grønne og grønne – Og samtidig trænger derfor bækken og venget så meget væd i ind, at jorden aldrig bliver helt tørr – Alle vækster holder sig derfor grønne og grønne og grønne og grønne – Og frisker i denne lille have end andet sted – Det var også altid der blomsterne sprang først ud om foråret og vejret længst – Krokus, aurikler, bellis – Indet sted skinnede pincelinjerne så vide – Eller flammede tulipanterne så rødt – Langs husvægken i vislær uttallige bier byggete – Stødendrække høje prælne stokroser – Og bageret vokset god sinneb – Og i hjørne ud mod vej en knajsæd en gruppe vældige solsikker – Lige foran husstøren stod et mægtigt æbletræk, næsten dobbelt så højt som huset selv – Det gav skygge i stuen om sommeren – Og skærmet mod sønnenvinden om vinteren – Man fortalte, at det var opstået af én kærene – I min tid eget huset af en gammel ståder, der gik under navnet vedeprødshans – Fordi han forhandlede fint brød fra en bager i Ørby – At nogen kalde han også evighedshans, fordi han en gang havde arbejdet på et ur, der skulle kunne gå altid, uden nuns inder at blive trukket op – Hans konekesten huskede jer tydeligt, skøn jeg kun var 8 år, da hun døde – Hun var meget gudsfrygtig og noget forstyret – En gang, da manden bød hende at stoppe hans strømper på en søndag, gik hun ud i loven og forsøgte at hukke sin hånd af med en ykse i tillid til skræftens ord – Om din højere hånd forarver dig, da hukk den af og kast den fra dig – Det er det eksperiment overledet hun ikke – Efter evighedshans fik Frederikke huset – Hun havde tjent i mange år – Blandt andre steder på Breindved, og bestandet lagt det mest af sin løn til side – Så hun var forholdsvis velhavne og behøvede ikke at frygte næringsår på sine gamle dage – At hun holdt ud hos os så længe, skyldes vist nok en af hendes store kærlighed til mig – De moder var kun livet hensynsfuld mod hende – Som dam mod tjeneste folkne overhovedet – Vor andre piger havde vi sjældent længere en et år – Frederikke var en lille, tæmmelig spænkel gammel jomfroagt i skikkelse – Med et stillfærdigt afdæmpet væsen – Hendes rolig, sindige tale – Dannet for mig en velgørende modsætning til moders højrøstede, ofte skrigende stemme – Man mærkede kun lidt, at hun var bunde – Hvilket sandsynligvis skyldes de mange år hun havde tjent hos Grævens – Altid var hun pillen og pen – Der var over hende en duft som af ebler hen gennem de en dravkisteskuffe – Og så hendes kændermindede noget om ebler – De var stærkt røde – Og overnætte tegnet sig skarpt under huden i hårfine, bløde røde forgræninger – Der fik en til at tænke på bladripper – Hun var en af den slags gamle piger – Som de fleste børn let kommer til at holde af og slutte sig til – Jeg tør sige, at hun var min barndams eneste fortrolig – Til hende tyde jeg med alt, hvad der lå mig på hjertet – Og fandt for det meste forståelse – ændelig så jeg hende en dag ude i haven – Da jeg åbnet lå hun, stigede hun stift – Næsten afvisende på mig – På sine gamle dage holdt hun ikke at komme i berøring med fremmede – Jeg ville i grunden have besøgt dem for længe siden – Så jeg sagde, efter han evne mit pottaget navn – Jeg har nemlig en hilsen til dem fra en ven af mig – Niels Faber hedder han – Den gammeles ansigtsgiftet og iblikligt udtryk – Nej, det er muligt – En hilsen fra ham, min dreng – Åh, nej da – Der løb et par torger ned af hendes kænder – Som var lige så uforandret røde – Og overnettet sammen i gamle dage – Men kom dog, kom dog indenfor – Hvad står jeg her og tænker på – Til forad hun geskiftet – Og lige så forekomne som hun før havde været afmålt – Hun vimtsede foran, livlig og rask i sine bevægelser – Årene syntes at være gået hende spåløst forbi – Jeg kom ind i en lille hyggelig bundestuge – Hvor der duftede af regnlighed – Et vindud til havens stød åbent – En stor sjælgenhed hos bønnerne i Holsehærret – Hvor vinduerne ellers som regler spierede til – Solen skinned ind på en bred, vidskuret bordplade – For enden af bordet, dannet et brudstyrke – Er en grønt og røgmalet gosebænk – Med røgpanel og sideskab – En art højsevede – Ved den anden væg stået sengen – Omhyggeligt skjult bag et brået omhæng – Ved siden af bilæggaugnen – På hvilken så spillede af sønnefaldet og sønfloden – Var anbrugt en magelig sivlænestol – Og i krogen til højere – Digget et gammelt Bornholm-ur – På væggen rundt om – Hanget af skillige, koloreret billeder – I enkle listerammer – Og på hædrespladsen – Over en lav dravkiste på hvilken – Der var stillet malet på solenskopper – Og alskens landlige knips – Opdagede mellem litografier – At græve målke og gemme alene – Et halvt udvisket patratt – At en lille nilsfaber – En gransk af gule evighedsblomster smøkkette – Som om det forestillede en afdød – Her, Gud – Så de en ven er ham – Og skal hilse mig fra ham – Begyndte den gamle igen – Efter har fået mig anbrugt i højsetet – Se mig dog – Hvordan har han det? – Og hvordan han lever? – Jeg forvisede mig først om – At der ingen gå slog ind – Baskyde døren i bængten under mig – Jeg visste af erfaring – Hvordan det jævnligt falder disse dyr ind – Og stikke hovedet ud af den jerteformede åbning i døren – Og nabbe den indtidagende gest ret føleligt i læggene – Jo, tak – Han har det ganske godt svarer jeg egentlig – Begge forældrene døde jo – Ja, det ved jeg – Men det var også de sidste jeg hørte fra ham – Kom han så til at studere? – Ja, det gjorde han – Og han fik også din eksemen – Men det er jo ikke som, når man studerer til præst – Eller prokurator – Og straks kommer til et embede – Eller i en anden stilling – Nej, det er sant nok – Det sagde hans modere også – Men jeg synes alligevel, det var søn – At drejen ikke skulle have sin vilje i det stykke – Og eftersom de dog ikke kunne efterlade ham på gården – Men det kom jo da heller ikke i mig videre – Sådan – Når så han kom alligevel til at studere – Til forhånden som henvendt til sig selv – Og med en ton af tilfredsstilelse – Jeg tænkte nok, han skulle forstå – At sætte sin vilje igennem den drej – Lad mig se, hvor gammel kan han nu være – 41 svarede jeg – Riktigt – Han fylder 42 til oktober – Og hvad tager han sig nu til – Han har i mange år haft en god plads på et livsforsikringskontor – Men for nogle tidsiden gik han 3 ungel hen og døde – Og det afede han en hel million – Nej, tænk, gjorde han det – Hun visste jo ikke nogen særlig overraskelse ved denne efterretning – Ja, ja – Er der nogen, der har fortjent det, så er det ham – Han var en god drej – Og han holdt næsten lige så meget af mig – Som jeg og ham – Så han har altså ikke glemt mig – Og bidet og hilset mig – Og ja, det var en glede – En stor glede – Men jeg står jo og falder helt i staver – Må jeg byde have hansen en karp kaffe? – Jeg nænner ikke at sige nej – Den gamle vim sede frem og tilbage – Mellem stuen og køknet, mens hun lavede kaffen til – En rent duble lagt over den ene halvdel af bordet – Brød knien skærpet – Kopper, sukker skål – Og flødekandet sat frem – Immens talt lige og stadig med hende – Hun kunne ikke blive trættet af at spørge – Er han gift? – Har han børn? – Han er vel blevet en dygtig stor – Og før ligesom faderen? – Nogle andre, han vil ikke mere op om natten – Og få køler sig – Er han ellers ved godt helbred? – Også så videre – Også så videre – Og så viset på stykker mad – Og drikket to kopper kaffe – Men endre kunne på ingen måde gå an – Hun visste ikke, hvor godt hun skulle gøre det – Og når jeg fortalte dig om hendes dreng – Lyst det hendes øjne – Og det sidret i de gamle månvige – Jeg havde und for ikke at give mig tilkende – Og for at banede i mit stille sent med din kognitu – Det det passede mig ikke rigtig længere – Værken over for gamle Frederikke – Eller dem på Linnegården – Det forresten ikke helt umuligt – At Niels engang selv kommer og besøger dem – Så sagde jeg på en gang – Måske endnu i sommer – Den gamle havde nær tabt den talærken hun stod med – Hvad siger de? – Skulle det være muligt? – Jeg var for ikke – Og hvem ved, om det ikke falder ham ind – Og købe Linnegården? – Han har da slået på det – Gamle Frederikke sangt overvælde ned – I sivstolenen – Åh nej da, åh nej da – Tror de ikke de kunne kende ham igen? – Hun så stift – Lige som prøvende på mig – Et øjeblik lyste et smil over hendes ansigt – Som på en, der pludselig finder løsningen på en vanskelig gode – Men så ryste hun på hovedet og svarede – Jeg ved jo ikke, hvor meget han har forandret sig – Men det bæres mig rigtig nok, for – At jeg skulle kunne kende ham igen – Han var dog næsten så godt som et eget barn – Og der er ikke gået en dag i de 29 år – Uden, at jeg har tænkt på ham – Og ingen aften har jeg lagt mig til vile – Uden at jeg har tænkt på ham – Og ingen aften har jeg lagt mig til vile – Og ingen aften har jeg lagt mig til vile – Og ingen aften har jeg lagt mig til vile – Uden at bide for ham til hvorherre – Da holdt jeg det ikke ud længere – Fredericke udbrød jer – Husker du, hvordan jeg som ganske lille – Kom bag på dig, når du lå ud i haven – Og pillede kartoffler op – Og jeg holdt dig for øjnene med begge hænder og råbte – Buh, gæt, hvem det er – Det her, Daniels – Råbte hun – Det her, der selv, min egen dreng – Og Gud, hvilfine dig – At jeg skulle have den glæde før min død – Hvor jeg gamle Fredericke hver dag – For de andre skyld leder jeg – Som om jeg sidder i haven – Og maler i dalernet – Selvfølgelig aner ingen sags virkelig sammenhæng – Fredericke skal nok vide at tige – Hvor stolt hun ind er, Ammer – Det suden omgås hun næsten, ingen – Så meget, vi to har at snakke om – Alle de mange minder – Alt, hvad der er sket i den tid – Vi ikke har set hinanden – Kan du huske, kan du huske – Og hvad som I er – Det gamle skin – Hvor hun er lykkelig – Og jeg på min vis ikke mindre – Her har jeg jo fået mere af mit hjem – Inden jeg med mine dristiske forventninger – Hadde tur at håbe – Slut på, Kapitel 10 – Millionærends pilekremsfærd – Er automartinmøller –