 Hola, bona tarda a tothom. Benvinguts a la tercera sessió i el segon dia de les Jornades Columialismes, organitzades des de la Regi d'Horia de memòria democràtica, l'Observatori Europeu de Memòries i des del Born Centracultural. Primer de tot, ara presentaré la taula que tenim a continuació, però primer de tot aprofitaria aquest espai, si és possible, per agrair a la rei d'Horia de memòria democràtica de l'Ajuntament, com a l'Observatori Europeu de Memòries i també al Born Centracultural, haver-nos donat l'oportunitat d'organitzar, juntament amb el company Ricard Conesa, aquestes jornades que crec que puc afirmar que ha sigut un repte molt engrescador per al seu contingut i també el repte de poder adaptar-nos a aquest context que estem vivint com a societat. També vull aprofitar per agrair als ponents i a les ponents que participen i també al públic en general, haver-se s'ha pogut també readaptar aquest format digital, no és fàcil i realment crec que confio i que tothom confiem que ben aviat recuperem poc a poc la normalitat que hem deixat enrere ja fa molts mesos i que en el futur puguem seguir amb aquests debats que són tan necessaris i tan interessants d'una manera presencial. Aquesta tarda tindrem dues noves sessions de les jornades colomialismes. Les dues tractaran des de diversos punts de vista la qüestió del colomialisme en el passat i també la qüestió del colomialisme, el seu llegat i les seves serències en el present. En aquesta més concreta que ara iniciem i tenim aquests tres ponents, que són Albert López Vargados, la Verónica Filiu i la Norma Vellis, doncs en aquesta sessió la idea és tractar allò que hem anomenat en el títol de la taula el colomialisme invisible. I crec que hem d'explicar aquest concepte i la justificació d'aquesta taula com cal. Entenem aquest colomialisme invisible o l'hem entès com l'absència o la marginalitat ha estat en el relat d'algunes experiències colomials. I això és així perquè, generalment, quan parlem de colomialisme o quan fem una explicació sobre el colomialisme que afecta específicament a la qüestió espanyola o catalana, ens referim o avuquem generalment el colomialisme a l'experiència americana i els avestadors i els evidents de bastadors efectes que va tenir en aquell territori. Però, sovint, dins d'aquest relat, s'oblidem altres territoris, però també altres experiències transnacionals que tenen lloc avui, aquí i a la nostra ciutat. Aquesta seria, bàsicament, la justificació d'aquesta taula i d'aquesta sessió. Per aquesta raó, el que hem volgut tractar diverses qüestions per una banda, el colomialisme a l'Àfrica i aquesta memòria colomial africana, també l'experiència colomial a les Illes, a les Filipines i a les Isles Marianes, que són les intervencions que faran a l'Alberto López i la Verónica Filiu. I hem considerat que era molt necessari incloure aquests punts de vista perquè són territoris que també van patir i que estan travessats per la qüestió colomial, però que, sovint, han quedat molt exclosos del coneixement general sobre les dinàmiques, del funcionament o l'arralament del colomialisme espanyol i del colomialisme català. I considerem que una forma de trencar aquestes absències, aquesta invisibilitat, doncs era incloure una sessió on poguéssim tractar sobre aquestes qüestions que són tan rellevants. Per altra banda, també hem considerat que calia fer dialogar i establir un diàleg d'aquestes punències que estan basades també en recerques acadèmiques amb el món de l'activisme. I un activisme que s'ha de dir, que s'ha de reconèixer que ens impulsa, impulsa també aquestes recerques i ens fica molt necessàriament contra un mirall incòmode com a societat i que considerem que també hem d'aborder. Per això tindríem aquesta tercera participació que intentarà tractar sobre les conseqüències d'aquí i no d'Amèrica d'aquests règims colomials, com podria ser la qüestió del règim d'estrangeria, violència simbòlica o del racisme que, com a societat, exercim. Això és necessari perquè hem assumit que aquestes dinàmiques del colonialisme tenen uns efectes que cal reparar en els territoris que han sigut colonitzats, però que la nostra societat viu al marge d'aquestes serències. I és evident que això no és així. I per això també hem volgut incloure aquesta intervenció dins del concepte de memòria oblidada o memòria invisible. Fet aquesta introducció sobre la mesa, que no vull estendre més, dono pas al torn d'intervencions que començarà l'Alberto López Vargados i que el presento a l'Alberto és doctor en antropologia i professor titular a la Universitat de Barcelona. Està especialitzat, principalment, amb la regió d'Almagreb i amb dinàmiques comunitàries de l'Islam Europa. També amb les pràctiques de l'Islamofòbia, que es desenvolupen en aquests territoris. I durant els darrers anys ha centrat bona part de la seva recerca en resseguir la petxada colonial catalana a l'Àfrica amb exposicions com la de Icundè, que estava dedicada a la presència catalana a la Guiné Espanyola, i també la darrera exposició que va tenir com a protagonista a la regió d'Ifni i que tenia com objecte de discussió la mili catalana que es va desenvolupar ja durant la guerra del 1957. Aquestes dues exposicions van ser inaugurades al Museu de les Cultures del Món i van permetre realment socialitzar aquesta memòria molt poc coneguda sobre aquest passat colonial. Sense més, no passo la paraula a l'Alberto López. Molt bé. Hola, bona tarda. Perdoneu que estic una mica fònic, llavors diguem que la veu sortirà, no sé si terremolosa o no, però en definitiva diguem que sortirà, confio, evidentment. El primer que he de fer és sumar-me, diguem-ne, que els agraïments que ha plantejat la Celeste, tant que la regidoria com a l'Oxervatori Europeu de la Mòria és com el mateix Alborno, el centre de la Mòria, i tot afegint, diguem-ne, de manera molt particular, la pròpia Celeste i el Ricard, diguem-ne, com a organitzadors, com a estimuladors d'un acte com aquest, que, òbviament, considero necessari i que estarà molt bé, diguem-ne, que tingui continuïtat en un futur, perquè, en fi, ho necessitem. En fi, efecte d'ajustar-me el temps correctament, perquè, habitualment, diguem-ne, que corromperi de passar-me, diguem-ne, que el temps per l'art de triomf intentaré llegir, perdré una mica de seguretat espontanitat, però segurament m'ajustaré molt més el temps i segur que ho agraïbreu. Bé, tot i l'embransida proporcionada pel moviment de Black Lives Matter a Barcelona, el passat estiu, sobretot, que és quan va escletar la ciutat, és evident, diguem-ne, que sobre la costera de la Mòria Colonial i, més especificament, sobre la colònia africana, sobre l'experiència colònia espanyola a l'Àfrica, queda molt recorregut per fer. És cert que el fet colonial a l'Àfrica i a l'Amèrica concita un cert interès, diria jo, i gaudés una visibilitat, potser, sobrevinguda, que facin canys només era inconcebible a la ciutat de Barcelona. Jo crec que ha canviat, substancialment, la percepció d'aquesta memòria, i sense grans escafars més optimistes, sin més no ha deixat de ser un tabú i, veritablement, del que ningú en parla. Es comença a parlar. Jo, modestament, he contribuït, diguem-ne, que es parli per moltíssim altes gent, està contribuint, diguem-ne, que es parli cada cop més, i que aquest passat, en alguns casos immediat, diguem-ne que estigui sobre la taula i puguem discutir. D'acord? Ara bé, en bona mesura, tota aquesta visibilitat que s'ha produït és a crítica. Quan dius a crítica, vull dir que s'experia fonamentalment a la pràctica a través d'un procés de valorització patrimonial. És a dir, s'experia a través dels mecanismes de creació de valor que són propis o característics del capitalisme neoliberal. I és d'aquesta manera, diguem-ne, que la peixada colonial arriba a l'urus de la ciutadania. Examples, alguns exemples que ens envolten. Per exemple, una cervesa es pot dir Manila. Una marca o un tipus de cervesa determinat d'una marca, no cal que digui la marca de Crestar Acta, es pot anomenar Manila. Un hotel, en aquest cas el hotel 1.898, es pot ventar d'haver estat l'antiga seu de la companyia de la Causa de Filipines. I de disposar d'habitacions d'estil colonial, situat textualment a la seva pàgina web. Disposar d'habitacions d'estil colonial. O, per sortir de l'àrea estrictament metropolitana, de Barcelona i la seva rodalía, el podem reivindicar les fortunes adquirides en bona para a través del tràfic negre cap al carim i a través d'una fila d'indians com a la que es fa begur. D'acord? Però a través també de la posada en valor del patrimoni indiant tota la costa catalana, realitat no únicament avui. D'acord? Algú potser podria pensar que tot això és una aproximació popular, desinformar de l'experiència colonial i fins i tot volgar, podríem dir. Una aproximació volgar d'aquesta qüestió. La qüestió és que molts cops, i ho puc dir en primera persona, i ara posem un exemple, l'aproximació suposament docta o erudita o acadèmica no és necessàriament millor que aquesta que acabo d'explicar. I posaré un exemple particular que em va afectar, diguem-ne, que vaig tenir l'oportunitat de viure en primera persona. A un cert temps em vaig tenir, diguem-ne, que el privilegi de forma part d'una comissió creada a DOC per avaluar una possible reforma del Museu Nològic de Barcelona, que pertany, que depèn, diguem-ne, que l'ajuntament de Barcelona. Aquella comissió havia estat convidada en una sèrie universitaris, en la major part vinculats a l'entropologia, tot i que no exclusivament, com ara jo mateix, d'acord, i dintre d'aquella comissió, col·legues universitaris com jo mateix negaven, per exemple, que aquell museu em refereix al museu en Nològic de Barcelona, patir ja aquesta mena de pecat original, que s'hi tindrien aquells museus que, com el que galia a París, com el Terbur, en el Brussel·les, o com el British Museum a Londres, per posar 3 grans exemples d'exemple senyers, d'acord, disposaven d'un ampli patrimoni lligat a l'experiència colonial, patrimoni adquirit en circumstàncies com a mínim dubtoses. Els meus col·legues deien que aquest problema, aquesta mena de pecat original, no el patia, el museu Nològic. I per demostrar-me la sant innocència i la institució, em recordaven que totes les seves col·leccions havien estat comprades. Com si les relacions eràrquiques i la preució exercia per un regi colonial, no fes d'aquestes operacions de compra ben d'objectes a l'Àndex, pedigons organitzades pel museu cap a les seves colònies, en aquest cas, sobretot cap a Guinea, no fossin un exemple de dominació, d'acord? I no es feixin en circumstància, que el venador, en aquest cas, tenia poc marge de maniobra per decidir exactament quina era el preu raonable a les peces adquirides per als representants de l'institució, en aquest cas, del museu. A mi, de manera molt breu, el que m'agradaria a la resta del temps que em queda és tractar a plantejar una mica quines són les raons fonamentals que, des del meu pare, des del meu punt de vista, expliquen aquesta mena d'alipsi. Jo crec que com a tal que calificar-la, cal calificar-la d'alipsi. Aquest pot veure aquesta mena de fractura. La idea de fractura colonial és una referència que van plantejar Pascal Blanchard, Nicolas van fer l'Issendri Lemer, que són 3 autors que han treballat força, la qüestió de la memòria colònial francesa, a França, per descomptat. D'acord? Que planteja que l'experiència colonial és una experiència obviada en la construcció no només memorial identitària de l'antiga metròpoli, sinó que, fins i tot, com a accidental, com a contingent, que no determina, que no influïix estructuralment la construcció identitària i memorial de la metròpoli. Com si l'experiència de la metròpoli al llarg del segle XX es pogués construir amb absoluta autonomia i dependència de tot allò que va passar a les colònies. Aquesta idea de fractura colonial jo crec que és perfectament extrapolat per al cas francès, al cas espanyol, encara més al cas espanyol i al cas català, per descomptat i de Barcelona, que és el que aquí ens ocupa. Intentaré abordar de la manera més clara possible dues raons d'orregonaments molt ràpids, d'acord? El primer diria que extensiu a tot l'estat espanyol, el segon, m'hauria d'anar a dir, específic. Esperaràs, en fi, diguem-ne, que clau bé. La primera d'aquestes raons, jo crec, és això que podria nombrar l'amnistia del franquisme i dels seus projectes. Però el senyà de que, per exemple, que amnistia i amnèsia tenen una etimologia compartida i no crec que sigui casual. Aquesta manera d'oblir per decret que es va impulsar de l'estat espanyol arran la famosa llei de 1977, afectant-lo només els crims começos, diguem-ne, per regim franquista, sinó de retroc també els projectes polítics durs a terme o assumits per l'estat franquista. Entre ells l'aventura economia del franquisme. Només així, el meu pare. S'explica, per exemple, el cas del Sahara Occidental, que ara mateix, diguem-ne, que és de ràbia s'actualitat, perquè després de pràcticament, lluny, pretenen 20 anys d'assessament del foc que entre les dues passen hostilitat, Marró i Sahara s'han tornat, diguem-ne, de repèn de les armes, de repèn dels combats. D'acord? La sensació que els successius governs democràtics de l'estat espanyol s'orgís de la Constitució del 78. Diguem-ne, que no han tingut cap mena de responsabilitat sobre el futur del sud dins d'una colònia, que de facto no ha perdut encara aquest estatus, com és la Colònia del Sahara, que continua, diguem-ne, que estan pendent de descol·litzar-s'ho segon, han reconegut que els organismes internacionals només es pot interpretar a partir d'aquesta sensació d'exhibició, d'exhibició de tota responsabilitat, amb tot allò que atribuïm al règim franquista. D'acord? És a dir, tots hem agafat la catifa d'un relat autocompleent sobre la transició, que és estàtic, és pura propaganda, no es pot calificar d'una altra manera. Una mena de memòria oficial o de bona memòria, com diu Enric Carbíñez, d'acord? Que obliga una mena d'autogestió per part de les memòries privades. Un país no s'ha reconseguit, no ha recorçat encara avui dia, pràcticament, amb alguna excepció, les memòries particulars, privades, vinculades a aquesta experiència colònia. Perdó. I que, per tant, estan obligades, diguem-ne, que a desplegar-se, a desenvolupar-se, a visibilitzar-se de manera completament suigenaris, a través d'un procediment d'autogestió, sense, fins i tot, els arguments acadèmics o científics que l'estat i les seves administracions podrien aportar per col·laborar a enfortir i visibilitzar aquestes memòries. Això per tenir en un país són la memòria colònia i la seva memòria pràcticament tota ella privada. I això, el meu pare té que veure, diguem-ne, que aquesta elici provocada per la sensació, el sentiment, diguem-ne, de que hem trencat tota mena de barreres polítiques, simbòlices i de responsabilitat per descomptat amb el règim franquista. Una imatge interessada que no podem ser o de fosir a aquestes altures una vegada més. I, en segon cas, com a la segona raó i tancó, que, a més o menys, investiga i ajusta en el temps, espero, en tot cas, haver-me ajustat en el temps. Això que jo podria anomenar el mita solipsista del catalanisme conservador, en conyota final del segle XIX, és el que aquest mita, que va ser gemònic durant més de dues dècades de pujolisme, i que, de jo diria que s'ha traslladat sense grans, canvis del processisme pensatat al nostre país, a partir del 2012, aquest mita, repeteixo, sostet el projecte colònia a l'Espanyol a l'Àfrica, fó un refer de l'estat, exclusivament un refer de l'estat espanyol. En el qual, en tot cas, la majoria catalanes, i per descomptat la resta del poble català, va intervenir en tot cas a contracor, de manera que tota forma de responsabilitat que ha d'inputar-la en definitiva a l'estat, i no pas als pobles i societats que en formen part, per leo, per malament, d'aquest estat. Aquest argument, aquesta idea, diria que la societat catalana, com a tal, no va participar en el projecte colònial, sinó de manera tangencial, gairebé obligada o forçada per les circumstàncies, nosaltres l'hem constat extremadament, de manera molt clara i molt nítida, tant, diguem-ne, com vam organitzar l'exposició sobre Guiné i sobre Icundé, on és cert, diguem-ne, és evident, aquestes les que el paper de la policia comercial catalana va ser fonamental per al desenvolupament de la colònia, en sentit econòmic, però en definitiva, fa el desenvolupament de la colònia, però també ho hem vist, diguem-ne, evidentment, en el cas d'Ifni, i es podria detall i seguir perfectament en el cas del Marroc, i amb més matisos perquè va ser una colònia colònia, un territori molt militar, una colònia militar o de l'Àsara, també es podria resseguir i es podria percebre l'Àsara. És a dir, el que percebem, en definitiva, són dos mecanismes de construcció de la memòria que tendeixen a favorir, diguem-ne, que l'el·lusió de tota responsabilitat al respecte d'aquest passat immediat. Una, que ha afectat la totalitat, diguem-ne, que de l'estat espanyol sorgit de la transició, i l'altra, que és específic, m'hauria dit, diguem-ne, del projecte catalanista conservador, que ha estat governant aquest país al llarg de molt de temps, i que ens ha volgut convençar tots, en definitiva, que això de la colònia és una cosa dels espanyols i molt particularment de l'exèrcit espanyol, i que la societat catalana diguem-ne que passava per ahir, si volen dir així, no? Bueno, el meu pare, el primer que tenim que fer per superar aquesta ellipsia i aquesta fractura, i tant que ho hi ha a la meva intervenció, és justament, diguem-ne, que posar de relleu, posar sobre la taula, treure de sota la catifa, aquests dos arguments, i començar-ne a pensar-nos, diguem-ne, que en termes de responsabilitats, sobre aquest passat immediat, en aquest... Diguem-ne que sí, sí, tenim una certa responsabilitat. I res més, un repeteixo això, crec que sí que m'ha ajustat el temps, i agraeixo per descontar, diguem-ne, que la gent que m'ha estat descontant. No pateixis, Albert, tot s'ha ajustat perfectament al temps establert. I gràcies per la teva intervenció, ha sigut molt interessant, i estic segura que després, en el temps de debat, podrem recuperar algunes d'aquestes qüestions. A mi, personalment, aquesta relació entre la Moria Colonia i la llei d'Amnistia m'ha estimulat moltes preguntes, també. Passant pas a la següent intervenció de la Verónica Feliu, presento a la Verónica. La Verónica és doctora en història per la universitat Pumpeufabra, i és professora associada, escrita al Maestre Universitari en estudis d'àcia pacífic de la mateixa universitat. Les seves línies de recerca han sigut sobre el colonialisme i també sobre la història d'alimentació, especialment centrada en la funció d'aquesta de l'alimentació en els encontres interculturals, com podrien ser també els que s'han donat en els contextos colonials. La Verónica també ha fet recerca a Mèxic i Aguam, on ha combinat el treball d'arxiu amb la recerca arqueològica, i també participa dels grups de recerca interuniversitari, Imperios, Metrópolis i Sociades Extraeuropeas i del grup colonialisme, gènere i materialidades. Doncs, quan vulguis, Verónica, tens la paraula. Moltes gràcies, Feliz. Per això veuràs si sóc capaç de compartir el Powerpoint. Perquè jo, a la tecnologia, a veure... A la... A sortir a la opció de compartir pantalla? Sí, és a Shareplitat. Sí, ShareScreen. Vale. Ara, ara es veu. Perfecte. Perfecte, Verónica. A veure què vull. Ah, no, moment. Perdó, bé, per tot això. No funciona bé. Vale, perfecte. Bé. Has veu bé, Verónica, sigues tranquil·la. Perfecte. Perfecte, moltes gràcies. Jo també, en primer lloc, res sumar-me a les felicitacions, a l'organització de les jornades, per portar cap. Aquesta iniciativa, tan interessant i necessària, i voldria també expressar el meu agraïment a totes les institucions implicades en l'acte, i molt especialment, que agraïa la Celeste i el Ricard per haver-me convidat a formar part d'aquesta taula. En aquesta xerrada, el que faré estar a parlar sobre el pacípic, una regió del món, que tot i que té un passat estretament vinculat al colorellisme espanyol, i d'alguna manera tot i que molt menys directe a Catalunya, a la Estrè de Catalunya, és una de les regions menys tan impressionants o en les que menys pensem quan fem referència al colorellisme d'època moderna i contemporània. I, en concret, em centraré en un territori específic, les Illes Marianes, que és un archipelag que durant més de 300 anys, des del 1565, fins al 1898, va formar part dels territoris colonials de l'Elimperi Espanyol, la patjada i la memòria d'aquesta etapa, de l'etapa colonial, és encara molt viva. Aquesta és una situació que se'ns dubta contrasta, com deia abans, amb l'absència de coneixements i de referents que actualment tenim sobre el pacípic, i més especialment sobre les Marianes. De fet, amb el títol Memòries d'Oblidades Memòries Vives, volia exemplificar aquesta absència o agnèsia que existeix actualment a la nostra societat, una absència que contrasta els numerosos ordaments tangibles com intangibles del lloc al colonial espanyol que estan presentades les Marianes, i que, com veurem, van des de els jocs argiològics fins a l'astronomia o la religió. Vodria, en aquest sentit, dedicar aquesta presentació a reflexionar sobre els possibles motius que expliquen aquesta asymmetria que existeix entre el coneixement que una societat té de l'altra. I, amb aquest propòsit, faré, en primer lloc, un molt, molt breu balanç del tractament que la historiografia espanyola ha fet de les Marianes. Doncs considero que les narratives històriques que s'han construït han condicionat, o, si més no, no han contribuït a ampliar i profunditzar el coneixement que tenim en el territori. Així mateix, m'agradaria presentar també, breuament, el colonialisme a les guies i, de passada, indicar com aquest passat s'experimenta actualment. Sobretot, com sobreviu a l'espai públic. I, finalment, voldria mencionar, explicar, breuament, també un projecte arqueològic que està dirigit a coordinat més ben dit. Per a l'Universitat Compou-Fabra, en el que he tingut la sort de participar, i que té molt present aquesta necessitat de posar remei a l'oblit que existeix actualment a Espanya i a Catalunya sobre les guies Marianes. Comencem per al principi. I per respondre una pregunta, espero que no sigui el cas, però, malauradament, és la típica pregunta que ens fa anar a totes les persones. Vull dir, que ens fa anar a l'estat, a totes les persones que treballem sobre les Marianes. I és on són les Marianes. Moltes persones no són capaços ni tan sols de... Jo mateixa m'incloco, perquè abans de dedicar-me a les Marianes tampoc coneixia el territori desgracialment. Doncs, en moltes ocasions, les persones que treballen sobre el territori ens veiem obligats a respondre a aquesta primera pregunta. Com... Com podeu veure en el mapa, les Marianes són unes xifres de 15 elles que es troba al Pacífic Occidental, aproximadament a uns 2.500 quilòmetres de Filipe Pines, el Japó. I és important destacar que les Marianes actualment estan dividides en dues unitats administratives, d'una banda, tenim WAM, que és la ella més gran de les Marianes, i que avui dia és un territori no incorporat als Estats Units, i d'una altra banda tenim la resta de les Marianes, que se les coneix com les Marianes del Nord, que formen una mà en comunitat, la Commonwealth of the North and the Islands, que també estan sota la influència dels Estats Units. Aquesta és una situació que deriva de l'extència història colonial de les Marianes. Des que les elles van ser incorporades a les possessions de l'Empere Espanyol en el 1565, diferents potències occidentals i asiàtiques, entre elles, de la Mania, els Estats Units i el Japó, han pres control del territori, i han fet una petjada, en diferents aspectes, com la llengua, l'administració, la cultura, la situació de les illes, els conflictes globals. Recordeu, fa tres estius, crec que va ser tres estius, que WAM es va veure inmersa en tota l'escala d'atencions que es va produir entre Corea del Nord i Estats Units. De fet, podrem dir, podem afirmar, que WAM encara viu sota el domini colonial. I és que actualment, segons el Comitè Espacial de Descolonització de l'ONU, el que abans feia la referència a l'Alberto, que és un organisme encarregat de controlar i impulsar el procés de descolonització dels territoris que encara continuen sota l'administració de les potències colonials, segons aquest comitè, la illa és un territori no autònom, que és un territori de descolonització. No obstant això, és a dir, no obstant que els períodes recents de les illes han estat marcats per la dominació colonial, hem de tenir present que aquestes etapes són precedides per milers anys d'ocupació humana de l'Arxipelag. De fet, tot i que les illes estan actualment separades en dues unitats administratives, que ha de tenir present que tot l'Arxipelag comparteix una mateixa cultura local i que les illes són la terra d'origen dels Xamorros, que és el nom amb el qual es s'autodenomina els habitants nadius de les illes marianes. Ara bé, per què tenim tan pocs referents de les marianes actualment a la nostra societat? Personalment, crec que el tractament que s'ha fet del territori des de l'envi d'acadèmic ha dificultat en lloc de facilitar un apropament a aquest territori. En concret, crec que el tractament d'alguns sectors de l'historiografia espanyola contribueix a generar un cert sentiment de desinterès per les illes i ha creat certes imatges narratives que poc tenen a veure amb la realitat del passat col·leon. No voldria invalidar completament totes aquestes aportacions, com tot sabem, el coneixement d'història que evoluciona amb el pas del temps i està condicionat pel context en el qual aquest coneixement es crea, però és cert que aquestes aportacions ens mostra la necessitat d'aproximar, com és el període col·leonial, de les marianes des d'altres posicionaments amb altres objectius intentant trobar la complexitat inarrena a aquest període. En concret, quan vaig començar a fer la meva recerca cultural sobre les illes marianes, em va sorprendre molt un, que el poc interès que hi havia pel territori, és a dir, molt de la bibliografia que jo consultava el tractament de passada, i dos, les interès que se'n projectaven d'ell, especialment d'aquest període col·leonial espanyol. En concret, en moltes d'aquestes sobres, les marianes apareixen d'escribes com una acusació imperial de poca importància, que ocupen un joc marginal a les colonies de la ciutat pacífic, davant d'altres territoris com les filipines, que resultaven més interessants pel paper que jugaven a les rutes comercials de l'epoca moderna. Aquesta era una imatge de les marianes que em sorprenia. A mesura que vaig entrar en contacte amb la documentació escrita, amb els manuscrits i amb els mapes, veia que les marianes, sobretot els mapes de principis de la moderna, apareixien sempre com un punt de referència. Així mateix, les illes i els seus habitants eren habitualment d'escrits mencionats als diaris dels viatges que es feien, de les expedicions que es feien pel pacífic. De fet, en un manuscrit que és el primer manuscrit, en recollir descripcions, és un punt de vista europeu, de les societats asiàtiques i del pacífic, que és el Boxer Codex, els xamorros, són els primers del primer grup etnic que han ser d'escrit. Aquí podeu veure una imatge d'aquest codex on es representa els intercambis que teníem jo, entre els xamorros i les poblacions dels galions de Manila que creuaven en el pacífic anualment. Aquí teníem una altra. En aquesta obra es recollen tots aquests grups etnics per parella, surt d'una maigna dona de cada grup, i després es fa una petita relació a explicació de l'uropècnic. No obstant aquesta presència que jo veia a la documentació escrita, sí que és cert, i això ho vaig poder veure en la tèstil, que a mesura que avançava la edat moderna, es va començar a popularitzar, entre els contemporanis, una imatge molt concreta de les marienes, com un territori pobre en recursos materials, un territori que no tenia valor econòmic. Aquí tenim una cita del cusmobra López de Velasco, on exemplifica bé aquesta percepció europea del territori de les marienes, que es va començar a popularitzar, que es va estendre durant els segles posteriors, i que considero que la historiografia ha incorporat anuals casos, provocant aquesta manca d'interès pel territori, provocant aquesta sensació que és un territori que no té importància. I un altre aspecte que em subtava, quan vaig entrar en contacte amb aquest tipus de historiografia, és que moltes de les aproximacions presentaven els 300 anys del període colonial, com un període pràcticament uniforme en el que a ben poca cosa va passar. L'única etapa que semblava tenir més importància era els primers 40 anys de colonització de les Illes, quan va haver-hi conflicte entre les poblacions locals i els colons, però un cop establert el domini colonial, semblava com si ja no res tingués lloc a les marienes, tots a Morros havien convertit el cartul·licisme, els espanyols havien pres posació de les Illes, i no calia explicar res més, no? Tota aquesta invisibilització de les marienes en la historiografia, també el nostre espai públic, contrasta amb la visibilitat del colonialisme espanyol a les Illes marienes actualment. Aquesta fotografia, que va capturar la doctora Sandra Monton, mostra com ja només d'anar arribar a l'aeroport d'Aguam, trobem referents inspeccions que ens fan pensar en aquest colonial. Podeu veure aquí que surt en anglès les direccions per anar a recollir les maletes, però també en lídia malocal, que és el Xamorro, i podeu veure la influència de l'espanyol en la llogua Xamorra. I és que els vestigis del colonialisme espanyol es troben de forma omnipresent a l'espai públic, només fer un passeig per les principals ciutats d'Aguam, podem trobar des de edificis militares institucionals, de poca moderna, fins al nom dels carrers o bútigues que tenen aquesta imprenta del colonialisme espanyol. És a dir, el llagat colonial per viu més o menys perceptible, depèn dels ulls d'aquí miri, però està molt present. Al mateix temps, el catolicisme, el religió introduïd pels espanyols de forma violenta, és avui la religió de proximalament el 90% de la població de Xamorra, i en la periubència i conversió del catolicisme del Xamorra es van participar diferents ordres religioses, com les messines Jesuites, els Augustins, i ja el segle XX, ben entrat al segle XX, després d'haver finalitzat el periodo colonial espanyol, també els messines caputxins van contribuir a arrelar el catolicisme a les illes. De fet, en 1911, Roma va trear un vicariat apostòlic explosivament per Guam, i va confiar aquest vicariat a la cura dels caputxins de la província de Catalunya. El primer vismà de Guam va ser de fet Francesc Javier Vila y Mateu, un frarar nascut a Arells de Mar, i aquests frarars catalans van reempreçar els pioners, els frarars caputxins pioners que havien vingut d'Espanya a les illes. En relació amb les referències del catolicisme, aprovem també el que està abstenent als nostres carrers, que són estàtua que conmemoren aquest periodo colonial espanyol, més específicament la religió catòlica. Aquí podeu veure dues estàtua en un ordre del pare Josuita Sambitores, que va ser el missió de Josuita que va instaurar la primera missió permanent a les illes marianes, a Guam, fins que es va establir aquesta missió. Les illes havien estat sota control colonial, però no havien estat ocupades colonitzades de forma efectiva. Va ser a partir de l'arriba de d'aquest missió. Quan es considera que les illes van començar a tapar col·lúnia. L'Espai Pública també contempla monuments de héroes xamorros. En aquest cas, teniu en la diapositiva l'Heroi Local Kipuja, que segons la documentació escrita va ser el primer xamor el que va tajat. Era un líder local i va permetre que els missions de Josuita, liderats per aquestes lliçuites Sambitores, estinguessin la religió catòlica pel territori. Molts d'aquests elements arredats del period espanyol han estat incorporats a la cultura xamorra d'una forma molt... Seguint un fosc és molt singular. I avui dia es considera en part de la cultura xamorra tradicional. Junta amb la religió, un altre patrimoni que mostra aquesta barreja, aquesta hibridació entre aquests elements, és el patrimoni gastronòmic. En aquesta diapositiva podeu veure un recetari de la segona meitat del segle XX i entre les receptes fan a nosaltres ja el nom de les receptes. Resulta molt familiar, canvien els ingredients, però la recepta, la idea, mostra aquest lligat del colonialisme espanyol. Així mateix, un nàpat tradicional xamorre s'ha presentat molts elements que avui considerem espanyol o ispa, és a dir, més proper àmbit americà. I aquesta trascència de l'ispa té molt a veure amb el tipus de colonització que va experimentar l'aïlla, i és que les Mariannes van ser colonitzades en gran part des de Filipines i Nova Espanya, des de l'Àlexic, en un moment en què els recursos americans i assàtics s'havien incorporat els habits alimentaris dels espanyols. Moltes aquestes pràctiques ja híbrides van introduir-se a UAM i es van adaptar a les pràctiques locals, tot creant aquesta gastronòmia que està presentada avui dia a les illes, tot i que ha anat evolucionant durant el segle XX, sobretot durant la segona meitat del segle XX. Així mateix és important destacar que a l'espai públic d'UAM, molts dels elements del colonialisme espanyol conviuen a malament de l'època històrica immediatament anterior a l'arriba del colonialisme, és a dir, el terri perió de precolonial de les illes, que és anomenat el perió de l'ATE. Per exemple, en aquesta diapositiva teniu una mostra de les col·lugnes l'ATE, que són uns piles de pedra, sobre les quals s'acaben edificacions elaborades en materials peribles, que tenien diferents funcions a la societat xamboreprecolonial, i que es van emparar fins a ben entrat el perió de colonial espanyol. L'interès que ha generat aquesta etapa, aquest perió de l'ATE, aquest perió d'anterior del colonialisme, ha transcendit el terreny acadèmic, doncs, el ser considerat l'últim perió de purament xamorro, ha exercit un paper fonamental en la construcció de la identitat xambora moderna, i de fet, les pedres l'ATE són actualment un símbol del patrimoni i de l'herència cultural no-colonial, i estan de forma unipresent per tots els racons de l'Àia. Ja per acabar, la necessitat de construir narratives històriques alternatives que intentin apropar-se al passat col·luniant de les marines és una òptica, sobretot, no eurocèntrica, és una òptica que no vulgui... que no tingui per objectiu anar al colonialisme, al imperialisme, ens ha portat a diferents investigadores a desenvolupar els nostres treballes de recerca sobre aquest territori. Actualment, a l'oniversitat Pumpeu-Fabra hi ha un grup de recerca, el Fijim, que s'entrassa en l'estudi de les marines des d'aquesta nova òptica, estan sobretot molt de l'atenció a la materialitat i tenint en compte aquest desig de regenerar els discursos més tradicionals part del d'entendre amb tota la seva complexitat, el període col·lunial, energies. Una de les iniciatives més importants que aquest grup de recerca portem a cap és l'escavació arqueològica de diferents llestiments de l'illa. En aquesta diapositiva podeu veure el gestiment en què hem estat treballant durant els darrers anys, que és una tigada de la policia col·lunial, l'església de Sant Dionício, que està ubicada a la veia d'un atac. Teniu una imatge de la veia, que suposa que aquest va ser el lloc on va tenir contacte. Va tenir lloc el primer contacte entre el món europeu, i el Xamborros. En el mar d'un projecte de recerca, no m'ha anat a averiguar, tenim per objectiu entendre els processos d'identitat que enviï permanències relacionats amb l'inclusió de les marienes a l'imperi espanyol, i el nostre propós és, per estar atenció a les conseqüències que aquesta situació que va incorporar la silla de la red col·lunial de l'imperi espanyol va tenir per a les poracions locals. De fet, que nosaltres es cabem a l'església d'un atac, és una decisió que va prendre la comunitat d'un atac, els habitants locals d'un atac, responir el seu desig, i és per aquest motiu que va iniciar l'escavació en aquest jaciment. I durant totes les campanyes que hem realitzat, sempre l'escavació s'ha produït amb l'acompanyament i la participació directa de la població local en tot el procés de recuperació d'aquest patrimoni, i de posar en valor d'aquesta església. Així mateix, amb aquest desig de poder paliar d'alguna manera, l'oblid que viuen les dalles marianes actualment a la nostra societat, diferents membres de l'equip estan immersos en la creació de museus comunitari, a l'illa i també de la volació d'exposicions que busquin presentar el territori, com deia abans, no des d'una òptica purament impària, parlant sempre de les piures més destacades de l'explosió del pacífic, sinó que busquen, expliquen més aviat l'impacte que el colonialisme va tenir en la forma de vida precolonial de les habitants de les marianes en la seva vida cotidiana i sobretot en el terreny de la materialitat. I bé, amb aquesta... darrere de positiva ja estaria finalitzada per la xerrada, per després poder continuar el debat. Moltes gràcies, Veronica. Realment, jo el context de les marianes i de la regió del pacífic realment sóc molt desconeixadora i crec que, generalment, no sé si África és un territori que generalment es coneix poc, doncs crec que encara més accentuada aquesta dinàmica està en la regió del pacífic. Passem passada tercera intervenció. Has de deixar de compartir pantalla. Ara, perfecte. Gràcies. Donem passada tercera intervenció per part de la Norma. Norma Velictor Rezano, ella és ecuatoriana, porta 8 anys vivint a Catalunya. És una reconeguda activista pels drets de les treballadores de la llar i també de l'àmbit de les cures. Treballa amb l'associació Mujeres Palante, que és un projecte que fa acompanyament a dones migrants que arriben a Catalunya i també està acompanyant el procés de creació i empoderament del projecte Mujeres Unides Entre Tierra, que també fa aquesta dinàmica d'acompanyament a treballadores que treballen en el règim de la llar. Passo la paraula, Norma. Val, bona tarda a totes i a tots. L'estimósament ja no treballo un mes a Mujeres Palante. Estic treballant en un altre sector, que és el cooperativisme, el promogre cooperativisme a Catalunya. Traballava per un any, justament al desembre, per un any i llavors ara company el projecte Mujeres Unides Entre Tierra que és un col·lectiu netament de dones treballadores de la llar i de la cura. Per començar aquesta intervenció, de agrair a les persones que m'han contactat i que m'han permès participar en aquesta xerrada i sobretot per l'esforç de fer-la i de integrar una persona d'origen estranger com sóc jo. Aquesta xerrada és més de reflexions i propostes sobre com integrar la veu de persones migrants i sobretot de dones migrants treballadores de la llar i de la cura. Per començar és de preguntar i de convidar tothom a pensar en què és la memòria i què és la història i què estem fent per construir aquesta memòria. Per què és important questionar-nos aquestes preguntes per veure com estem sent col·lunialitzades. Com veia la cel·lesquia al principi de la xerrada al col·lunialisme invisible. Aquesta participació meva va de com tenim ara un col·lunialisme invisible aquí en Matècia, aquí a Catalunya i a la resta de l'estat espanyol. És important incorporar la veu de les persones migrants i l'activisme i les lluites de col·lectius migrants per construir memòria i per construir la història. He de questionar com s'ha deixat fora la veu de les persones migrants, de les persones racialitzades, nacudes aquí a Catalunya o a Espanya i que són persones que porten anys i panx visquen aquí a la comunitat i se les tracta com si fossin encara persones migrants. I també com s'ha deixat de lado la veu i el discurs de les persones migrants que estan construint un país des de la base. Per això, als col·lectius migrants tenen una interpel·lació a la societat d'acollida. Tenen una interpel·lació a la memòria dominant. Per això crec que és important que facin la història perquè feien la història i la memòria en conjunt. És important que facin memòria i història col·lectiva des de la comunitat. On la veu de la persona de apeu sigui tan important com la veu de les persones estudioses, acadèmics i de qualsevol sector. És important puntar la nostra experiència, la nostra lluita per tractar el paradigma de quién cuenta qué y cómo. La metodología y el formato la hemos de escoger las personas y los col·lectivos que queremos construir y que estamos construyendo esta memoria, esta historia. Quería aportar un caso, un ejemplo, que es como el que estamos haciendo todos los col·lectivos de mujeres migrantes, trabajadoras del hogar y de los cuidados aquí en Cataluña y a la resta del Estado español como territorio doméstico que son las compañeras muy cañeras en Madrid y que hacen historia y construyen memoria a través de canciones i podcasts reivindicando la lucha de las mujeres migrantes, trabajadoras del hogar. Es importante poner el foco en esta migración actual que ya llevamos unos 20 años como una ola migratoria netamente femenina en los trabajos del hogar y de los cuidados, sobre todo. Y que se sigue intentando silenciar e invisibilizar. Estamos construyendo una economía que ya el sistema le va a bien mantener con la economía sumergida, porque es un sistema machista, patriarcal, racista, que no le interesamos a las mujeres y menos si tenemos cara de mujer migrante. Ya no le interesaba cuando eran mujeres migrantes de traspartes de España, construyendo economía de los cuidados, ahora menos. O sea, ya antes, en 1985, se puso la primera ley sobre el trabajo del hogar y se reformó en el año 2011 y queremos saber qué pasaba antes del 85 con aquellas mujeres olvidadas del sistema. Es decir, que esta intervención mía es poner el foco en la invisibilización del trabajo del hogar y la invisibilización del trabajo que hacemos mujeres que hemos migrado ahora mismo de otros territorios cruzando el charco, son migraciones transnacionales, y que antes sucedían al mismo territorio, dentro del mismo territorio del estado español. Seguimos engrosando las estadísticas de las cadenas globales de los cuidados y seguimos engrosando las estadísticas de la economía sumergida. Por eso es que hago un llamamiento a los colectivos de personas migrantes y también a la lucha feminista para que luchen con nosotras, las mujeres migrantes, para reivindicar todos estos derechos. El derecho al latur, el derecho al paro, el derecho a tener todas las prestaciones de la seguridad social, el derecho a que sean reconocidas las horas de descanso, las vacaciones y un sinnúmero de situaciones que vivimos las personas que estamos al cuidado de otras personas tanto en el hogar como en residencias etiátricas y en centros de vía. Aunque he de hacer la diferencia que el trabajo del hogar y los cuidados que se hacen dentro del hogar están aún más desprotegidos que los cuidados que se hacen en un centro de vía o en un疑iátrico y que ahora mismo con el COVID estamos viendo, se ha evidenciado la cadencia y de este sistema de cuidados. Entonces es importante poner el foco y sobre la mesa las discusiones sobre qué queremos construir, qué sociedad queremos para nosotros, qué nuestros hijos, para nuestros nietos, una sociedad a la que le importa solo el capital y solo exportar personas de otras partes del mundo para trabajar, pero sin darles derechos. Entonces, de esto va mi intervención de que el colonialismo está aquí mismo, no nomás en un país fuera, tanto en África o en América Latina. No, aquí estamos viviendo un colonialismo aquí, una esclavitud aquí mismo, con una ley de extranjería que nos resta derechos, que nos pone la soga al cuello, que nos obliga a tener un trabajo de 40 hores mínimamente por semana para poder tener los papeles o una ley de acogida que nos exige presentar un número de hores de estudios que entre paréntesis a muchas personas y sobre todo a las compañeras trabajadoras del hogar se les complica porque están en situación de internas y, bueno, un sin número de requisitos que nos ponen la ley de extranjería como el derecho a regrupar la familia. Si tenemos una situación tan crítica como la que estamos viviendo y que casi nadie consigue un trabajo de 40 horas a la semana y una nómina de más de 1.200 euros, ¿cómo podemos poner eso y encima tener en nuestra propiedad un contrato del Quiler para poder regrupar a nuestras familias? Es que la ley es totalmente descarada, no podemos regrupar a nunca ni a nuestra pareja ni a nuestros hijos. Entonces, por eso seguimos teniendo el colonialismo dentro de nosotros a través, dentro de aquí, con una ley de extranjería que es machista y racista y que nos sigue poniéndola sola al cuello con tantos requisitos. Asimismo, estamos colonizados cuando creemos o ciertas personas creen que venimos a quitarles el trabajo a las personas de la sociedad acogida. Cuando creen que desguardamos la sanidad pública. Es decir, todos estos estereotipos contra las personas migrantes significa que hay un sistema encima colonialista que está haciendo de las suyas, para que una persona pueda pensar así, que engrossamos las salas de espera de los hospitales y ya vemos cómo el COVID ha puesto también a quienes están en los hospitales, sobre todo. También el hecho de tener estereotipos de origen, por ejemplo, la latinoamericana se nos está muy bien el cuidado a personas mayores en las Filipinas, el cuidado de los niños y la limpieza. También las marroquinas para la limpieza o el trabajo de la recogida de las frutas, africanas o africanos para el trabajo del campo o también trabajos fuertes o forzosos. En fin, que tenemos las ideas colonialistas para dar y recibir. También cuando, por ejemplo, los estudios sobre feminismo, sobre las migraciones, que tienen siempre una mirada eurocentrista, una mirada occidental dentro de las ciencias sociales, o, por ejemplo, también aquí el paternalismo con las personas que somos de fuera, con las personas migrantes, que se nos cree que estamos solos para, según qué sectores ocupacionales. Es decir, es curioso cómo se nos dice que quitamos el trabajo a las personas autóctonas, pero se nos ve como mano de obra y, sobre todo, mano de obra barata y en una economía sumergida. En fin, que lo que nosotras pedimos y lo que nosotras proponemos es que se escucha el colectivo de las trabajadoras del hogar y, sobre todo, al colectivo de las personas migrantes, porque somos las interesadas y las entendidas en las materias. No se elegirá si nosotras y si nosotros. Nosotras como trabajadoras del hogar no tenemos una patronal, no tenemos quién nos representa, nos vamos a representar nosotras mismas. Por ello, la autogestión, la autorbanización de los colectivos de mujeres migrantes trabajadoras del hogar es crucial. Y estamos representando y estamos evidenciando la capacidad de organización, la capacidad de proposición, la capacidad de reflexión que tenemos. Es decir, que estamos trancando estereotips de origen o algunas otras ideas que se les viene a la cabeza a la gente cuando nos contrata. Somos muchas las que tenemos estudios universitarios, estudios mínimamente de secundaria, pero se nos cree que somos una tabla raza. Eso también es tener una mente colonizada. En fin, lo que pedimos es que construyamos la memoria en conjunto, la memoria con las personas de a pie, con nosotras, con las artidistas, con las trabajadoras, con los trabajadores, con los obreros. No desde el poder, no desde fuera, somos las... Nosotras y nosotros podemos crear esos objetos históricos, por decirlo de alguna manera. Y pido y siempre pedimos que sea la población autóctona la que se ponga en nuestro costado. Nos acompañó en este proceso. Sin quitarnos la voz, ni que nos la den prestada, ni que se la autoricen prestada. Tampoco necesitamos salvadores, sino acompañantes en un proceso de reconocimiento y de reivindicación de derechos. Creo que a la sociedad de acogidas se le ha olvidado que somos personas y que tenemos capacidades y que podemos proponer. Por eso no estamos buscando caridad ni solidaridad, aunque la solidaridad también tiene alguna connotación en algunos sectores como de caridad. Podemos demostrar y tener su... Dad nos suporte mutuo y reconocerla en fuerza que tenemos los colectivos mirantes. Por eso pedimos que se descolonice las escuelas, se descolonice los cuerpos, las mentes, los estudios, el activismo y que se descolonice la participación ciudadana, la cadenia en pro de un proyecto en beneficio del colectivo. Por eso ahora, desde Mujeres Unidas Entre Tierras, es el colectivo de compañeras trabajadoras de los Garis de los Cuidados, estamos construyendo historias, estamos construyendo memoria, la memoria de las migraciones de trabajadoras de los Garis de los Cuidados no només de nosotras como mujeres venidas de otras partes del mundo, sino también de compañeras de aquí mismo, del resto del Estado español, como un aporte a la sociedad y un aporte a la economía, la economía de los cuidados. Hemos de hacer redes de apoyo, de apoyo mutuo de sostenimiento de la vida, de aprendizaje, de reconocimiento de la resiliencia de las mujeres que construimos Cataluña y el resto del Estado español. Hemos de hacer un reconocimiento de estas luchas y por eso, además de ser activistas y usuarios, y usuarias y usuarios de servicios, somos compañeras y acompañantes. Por eso queremos romper la barrera de quién atiende a quién y cómo lo hacemos. Gràcies. Moltes gràcies. Norma, per la teva interesa d'intervenció, que, com ja hem dit, és un mirall d'aquest racisme de la nostra societat, sobre el qual pretenem reflexionar, i que, com tu molt bé has dit, aquest racisme i aquestes relacions són una mostra d'aquestes arències colonials, que, al final, són la base del nostre sistema productiu i, com sempre, s'ha organitzat al voltant d'aquest ordre de jerarquies racials, de gènere i de classe. Doncs vull agrair les tres intervencions si podeu encendre la càmera, la resta dels ponents, i passaríem al torn de preguntes. Jo tinc que donem una mica de temps perquè vagin arribant a aquestes preguntes pel xat. Jo tinc una pregunta primer sobre les dues primeres intervencions que s'han fet. Desconaixem moltíssim la qüestió de que Juan fos un territori encara pendent de descolonització. Alberto ha assenyalat que la qüestió del Sàhara que és molt més coneguda. Jo entenc que esteu a ser processos molt diferents, però voldria enfatitzar sobre la qüestió de necessitat d'assumir les responsabilitats per part de l'estat espanyol, i fins a quin punt es pot forçar l'estat a resoldre aquestes qüestions? O quines competències tindria per resoldre aquestes qüestions? Si vols començar, tu, Alberto. Diguem que el Comitè de Descononització de l'ONU i per extensió de la qüestió de l'ONU ha estat, allà de molt de temps, diguem a Espanya, a resoldre, a assumir en aquella seva responsabilitat i participar en la resolució del conflicte que afecta a un territori que, de facto, continuï a una colònia. I, a més a més, també que li diguem una part molt significativa a la societat civil espanyola, catalana, valencià, navàs, candel·luça i canària molt particularment, diguem-ne que portar anys recordant, diguem-ne, que les paradoxes, en termes diguem-ne, que la política internacional que presenta encara aquest territori venden de descononització i exigint primer el govern central, però després els governs autonòmics respectius, alguna mena de posició política clara, el respecte... Fins ara, més enllà, diguem-ne que d'algun posicionament, diria, diguem-ne que autonòmic o municipal, en favor de la resolució, el govern central llançat, pilotes fora, sempre, per definició. Fos un govern de tendència conservadora, fos un govern de tendència progressista. El que he sentit no percebo grans, diferents entre una i altra. Llavors, si l'ono no és capaç de aconseguir, diguem-ne, com un canvi de política per part de l'antiga metròpoli, si la pròpia societat civil de la metròpoli i de l'antiga metròpoli tampoc és capaç, la conclusió o l'única congutza possible és que, si no aconsegueixen Estats Units i França, que són els altres potències, diguem-ne, que d'una forma o altra tenen influència sobre el territori, és difícil d'imaginar que algú ho pugui fer. Gràcies. Verònica? Sí, no sé, és que la qüestió de... Sí, bueno, només dic que en el cas d'Aguam està pendent de l'escolonització d'Estats Units, o sigui, és per referència a la dominació americana. Crec que es posa en 1946, com ha iniciat aquesta dominació. I, bueno, la cosa no té un pudor molt prometedor, sobretot pels interessos que Estats Units té a Aguam és la manfadilla de tot el seu sistema defensiu. Ara mateix té dues grans bases navals que estan ocupant part del territori, d'espendres d'aquesta possessió, des del segon de vista, no entren els seus plans. A l'aïlla hi ha moviments molt diversos, per part de la població local, des dels que donen suport a la situació present, fins als que l'ha rebutgem totalment, altres que busquen formes intermitges, com mantenir els privilegis que, des del segon de vista, aporta a l'estat vinculat a Estats Units. Per tant, no sé... No veig com que la situació pugui canviar moltíssim en els propers anys, no? En aquest sentit? És una meva percepció, també, de haver estat en contacte amb els darrers anys de la població local a l'aïlla. Gràcies. Tinc unes quantes preguntes que me'n van arribant. Una per norma. Em demanen si creus que l'enfocament actual sobre les memòries colonials que es fa és una qüestió que es focalitza massa en el passat i que no afecta qüestions precents. Crec que la memòria es controdeixa en el passat sempre. I ha de centrar-se també en el que estem fent als col·lectius i activistes i les persones de peu per construir aquesta història, no? Per això deia que és important que... Has prendit nota del que estén fent, tu tom. Depende del que interese y no. Y también tiene una mirada, centra, cap a un sector mayoritario. No interesamos las trabajadoras del lugar, por decirlo así. No somos un objetivo sexy para construir memoria ni hacer historia. Per això, amb les treballadoras i amb les meves companyes, sempre dic que necessitem construir-nos altres al objecte històric que hem de deixar per la posteridad. Sí, sempre a les contades va al passat. Molt d'acord, gràcies, norma. Hi ha una pregunta al chat, que no sé si l'has pogut llegir, Alberto, que està feta pública. És una mica llarga, la llegeixo. En referència a l'aposta en valor patrimonial de les memòries col·linials a casa nostra, com a mostra d'activitat neoliberal, per exemple, les fires d'indians, com es podria revertir aquesta tendència sense haver d'eliminar aquestes activitats, les fires? És a dir, quines seines tenen els agents de promoció cultural i patrimonial al seu abast per tal de fer d'aquestes... Perdón, que se'm va... d'aquestes abaniments que el com més inclusiu obert i crític. Gràcies. Una pregunta difícil de respondre molt ràpidament, que és el que toca, en un dia en un buit. El que hem de fer, en primer lloc, és abandonar el discurs multicúltic, en definitiva, que és el discurs que repartueixen aquest tipus d'activitats, i necessàriament això demana dues coses. Demana incorporar, reformular les activitats perquè el que pugui fer és encabir tota aquesta dimensió més crítica sobre l'experiència colonial i les seves tragèdies, i això, la tragèdia que va comportar. I en setem, únicament, diguem-ne, que en un discurs completament abstracte i autocompliment de la diversitat cultural, donar celebració a la diversitat cultural per si mateixa, com fa el discurs multicultural, el multiculti, diguem-ne que el cèl·libre multiculti que coneixem molt bé a Barcelona deixem molt poc espai per un discurs crític, per aquelles activitats que donen altra forma, diguem-ne, que posen de relleu el conflicte i les tragèdies que han acompanyat tota aquesta relació a tots aquests contactes culturals. Llavors, per resumir, molt clarament, diguem-ne que abandonar aquest discurs únicament, diguem-ne, que de celebració abstracta a la diversitat, reformular les activitats per tal de poder encabir, diguem-ne que un discurs crític i una demòria crítica, en definitiva. Tinc una altra pregunta al chat per la Verónica i tinc una altra que m'arriba per altra canaltre. Faig les dues seguides a veure... La primera és, has comentat que les persones locales participen en les campanyes d'investigació. Me gustaría saber si esas personas locales son chamorros o qué identidad tienen y de qué maneras se da esa participación en sus proyectos de investigación. Y para otra banda, si hay alguna contestación social de bandaras emprendas y monumentes a l'Imaginari Colonial Espanyol a les Marienes, algun d'aquests monuments que tu has expulsat i si tenien alguna resposta contrària. Sí, moltes gràcies per les preguntes. En relació a la participació de la Comunitat Local, sí, la Comunitat Local és la Comunitat Chamorra d'Homatac, i la seva participació és primària, és primordial en el sentit que nosaltres temes que van allà pel seu desig de voler recuperar aquesta església que estava... s'estava perdent, no? No va ser iniciativa nostra, sinó que ells tenien aquesta necessitat de posar en valor aquest patrimoni que per motius diferents estava... se'ls ha escavat i estava en la ruïna. I la participació a les campanyes és diària. Les membres de la Comunitat que ha decidit que hem col·laborat amb les activitats d'arqueologia venen cada dia i estem colze a colze, es caben. I la veritat és que és una experiència que per tot l'equip és fonamental per contribuir a arregar la nostra mirada, es creen vincles que et permeten aproximar el passat que estàs estudiant d'una altra manera. Trenques la que hi ha a barrera que jo sentia abans d'anar a WAM, quan jo només llegia bibliografia, ha escrit la bibliografia que em referia abans, ha escrit una perspectiva triomfalista que acceptava l'imperialisme. La meva percepció de les lleis era totalment diferent. Evidentment no estava supermediatitzada per això, però no tenia aquest vincle que s'ha construït a partir del treball i de tenir un objectiu compartit. En aquest sentit la seva participació és 50-50, és a de part. I de fet el projecte està coordinat per la universitat.peufabra, però veig a participar en institucions de les marianes de WAM, més concretament, i també d'altres universitats de la Universitat de WAM i de la Universitat de Hawawhai. És un projecte en el que hi ha molts grups participant en aquest objectiu comú. I l'altra pregunta... El tema dels monuments... Les respostes són ambivalents, també és com el tema del vincle amb els Estats Units, de la situació política actual. Hi ha població que ha incorporat aquests monuments en el seu imaginari. De fet, hi ha un dia que es celebra, que és el dia del descobriment, que és a dir, aquest primer contacte entre la tepulació de marianes i el xamorros que vivien a l'Homatac. Sectors de la població que heu regut ja en els sectors més activistes, els sectors que no volen vincular-se amb aquest llegat colonial. I altres sectors que sí que l'han incorporat i que no veuen conflicte. Igual que són catòlics, també accepten aquestes figures com Sant Vítores, el Josuita que va crear l'emició, Magallanes... I en general, a vegades, moltes vegades, quan estava a Malaïlla i comentàvem que veníem d'Espanya, la percepció de molta genera, de l'interès, de saber més, no de reguts. Hi ha moltes posicions, sobretot aquesta ambivalència entre la gent que ho ha incorporat i ho ha fet seu a gent que ho ha regut ja directament, sobretot els sectors més activistes. Gràcies, Veronica. De fet, la següent pregunta relaciona molt amb aquesta qüestió de les conmemoracions i dels símbols, és per la norma. I són dues preguntes normes. La primera és, ¿cómo se construye la memoria dentro de los colectivos migrantes y del activismo? ¿Qué acciones se llevan a cabo? Y, después, más relacionada con esta cuestión, ¿cómo se vive desde estos colectivos celebraciones como el 12 de octubre? Bueno, contestó la del 12 de octubre, con algo muy... muy significativo para mí. Cuando yo estuve el primer 12 de octubre aquí, en Cataluña, ya hubo apenas ocho años en Cataluña, y bueno, en España, fue muy curioso como decir, como darme cuenta de que en mi país o en Latinoamérica el 12 de octubre, según en qué lugares se festeja como algo reivindicativo contra la colonización. Y, en otros sectores, se festeja como nos han conquistado. Entonces, me encantó compartir el primer 12 de octubre con el colectivo donde yo estaba, porque era... es que nos habéis jodido la vida. Contra la dominación, contra el colonialismo, contra el despogro, contra el saqueo, etcétera. Entonces, fue muy significativo darme cuenta de cómo aquí se vivía una realidad como en mi país, según en qué sectores de mi país, porque algunos eran como muy colonializados y agradeciendo la colonización. Es decir, América Latina todavía tiene estos de agradecer la colonia, agradecer la colonización, pero también hay otros sectores que están en contra de la colonización, de todos los despogos y de las tierras, sobre todo y de las mujeres, los abusos, etcétera. Y respondo a la primera pregunta de cómo se hace memoria con el activismo, pues formando parte del activismo. Creo que es importante que, como decía, que las feministas y todo el que se considere feminista acompañen las luchas de otras mujeres que hemos cruzado mares, océanos, etcétera, para construir esta historia. Entonces, lo que pedimos es un acompañamiento a nuestro activismo. Gracias, Norma. Tinc una pregunta per l'Alberto. No sé si algú vol afegir alguna qüestió, aquestes preguntes que ha anat sortint, o alguna reflexió. Per l'Alberto m'arriba que haurien de fer les administracions públiques amb els monuments o noms de carrer que nalteixen episodis o personatges principals del colonialisme o l'imperialisme. I com afecta la llei de secrets oficials a la recerca de les colonies espanyoles? Jo crec que a la primera pregunta es podria respondre una mica tota la resta d'aponents. Preguntes, totes dues, com més que et veiem fonamentades i sobretot la segona diguem que donaria per una llarga reflexió en la que la pròpia cel·lèstia també hi podria intervenir, perquè coneix molt bé la situació de les administracions colonials i de ben següent la verònica també. No ho poso en dubte. Sobre la primera qüestió faig un petit esment i, evidentment, diguem que la norma de la verònica que hi ha en el que volem dir, en primer lloc, diguem que genera algun espai de discussió, de negociació amb la ciutadania per tal de veure si algunes, especialment aquelles més flagrants, diguem-ne del nomen clàtor, noms de carrers i de places del nomen clàtor, diguem-ne que poden ser revisitades, reformulades i canviades ocasionalment, d'acord? I no fer-ho, diguem, de campano militar i, des de dalt, a partir d'una decisió preveixer únicament, diguem-ne, per les alits polítiques, perquè llavors, diguem-ne, seran fàcilment impregnables d'una banda o l'altra. Ja sé que és molt més difícil, és molt més lent. Diguem-ne, genera segurament un nivell molt més gran de conflicte immediat a la negociació, però aquesta negociació trobo que és absolutament imprescindible per aconseguir que hi hagi un mínim consens, si és que és possible, sobretal o qualsevol nom. Imposar-ho, diguem-ne, que el que garanteix, bàsicament, diguem-ne, que és l'offensa d'ús i l'indiferència dels altres. I pel que fa als arxius. Bueno, a Espanya, en aquest sentit, és probablement, diguem-ne, que dels països europeus és un dels que té, diguem-ne, un regent de arxius colonials tan civils com a militars, de més difícil accés, de més gran opacitat, de més gran arbitrarietat, i tot i que hi ha hagut algunes iniciatives molt recentes, destinades a intentar canviar tota aquesta opacitat, a la pràctica, que d'arxiu té la seva tradició i la seva inèrcia, i pren decisions per compte pròpia, permetent, diguem-ne, que l'accés a uns documents, que, per exemple, estan duplicats un altre arxiu, diguem-ne, que el prohibeix, o, per contrari, prohibint l'accés a uns arxius, diguem-ne, que un document, perdó, amb uns altres documents, que un altre arxiu permet absolutament. Llavors, l'investigador té una sensació d'absoluta arbitrarietat, de discreccionalitat, per part, diguem-ne, que les institucions són dels directors o coordinadors d'aquests arxius, i el que demanem, bàsicament, que són esforços de sistematització i de coordinació i de facilitació de l'accés i de la reproducció. La qüestió de la reproducció és molt important, molt en particular. D'acord? Perquè, per exemple, jo he estat treballant els seus francesos, els seus col·leials francesos, civils i militars, amb una certa freqüència, i pràcticament, tots, diguem-ne, tu pots entrar amb la teva càmera i fotografiar aquells documents. Són mesos, diguem-ne, que a la mirada crítica dels arxivers i són accessibles, a partir d'aquell moment, diguem-ne, que una altra reproducció amb finalitat científica és permesa i, inclúent-hi, la càmera digita el petit que puguis dur. Bueno, això, els arxius espanyols brilla per la seva absència, en qualsevol cas, el que dificulta enormement la recerca, que el diu, evidentment, haver de passar pel servei de reprografia i de reproducció de l'arxiu, la entèixer, el procés, l'encareix, la dificulta, la posàtara, però aquest és el nivell d'arxius que tenim. Sí, sobre això, no em vull estendre, perquè l'experiència que tinc amb els arxius i la documentació colonial no és la millor, però la reflexió sobre el que no només ens afecta a les recerques. Jo m'he trobat moltes vegades a l'arxiu i a l'administració, a persones migrants, que són descendents de treballadors de l'administració colonial o que han tingut la sanitat espanyola i que després de l'abrupte de descolonització, s'han quedat en situació de pàtria que no poden accedir a la seva documentació personal per reclamar els seus trets passius abans de l'administració. I això és un greu, ja que és inacceptable. Fa poc es va fer una guia per intentar facilitar-se que hagués pogut obtenir documentació per reclamar la nacionalitat. I crec que, a banda d'als de greuges per la recerca, doncs aquesta pota que afecta a les persones migrants i descendents de persones colonitzades és també un neix importantíssim per reflexionar. La norma crecavols parla? O no sé si... O la verónica? No em surto a la pantalla de la verónica, no sé per què. Ara, ara, ara. ¿Y hay una pregunta al chat? Ah, sí, de... Sí, és per tu norma. Sí, de qué maneras los intelectuales y académicos podemos colaborar con sus luchas reivindicativas y sus procesos de construcción de memorias migrantes. ¿Les interesa esta colaboración o son más críticas respecto del papel de los intelectuales? Muchas gracias, Noma, por tu trabajo y activismo. Es muy interesante esta pregunta, porque creo que las compañías cada vagada son mes sensibles. Aquí vena a demanar la seva experiencia o a preguntar cosas sobre las reivindicaciones i tal, perquè hi ha molt de morbo segons la situació, no? I depèn de la inclinació a vegades política que tenen la persona que vol tenir una investigació, una recerca o algun treball intelectual o acadèmic, com diu la Camila. Crec que per això són una mica més crítiques. Aquí ve a fer el treball de recerca. Pero creo y creo que es súper importante que estas luchas reivindicativas y los procesos de construcción de memorias de las personas migrantes se harán conjunto. Creo que nosotros tenemos que construir una memoria y aportar a la historia y tal, pero creo que desde los intelectuales y académicos, como ha dicho ella, también tienen que participar de estos procesos, pero acompañando el proceso. Yo creo que no está chuclar absorber la experiencia o la situación y publicar el producto histórico que quieran en un libro, una revista, un artículo, lo que sea, sino más bien intervenir y participar en el proceso de construcción de esto. Pero eso lleva tiempo, entonces es lo que cuesta. Perdoneu que no tenia l'audio ficat. Doncs no m'ha arribat més preguntes i ja és l'hora de tancar aquesta taula. Vull agrair a tots els ponents la seva participació, la cura que heu tingut amb els tempos i per respondre a les preguntes. M'ha sigut un plaer escoltar totes aquestes intervencions. Gràcies, de nou. I a la resta de persones que estan a la sala, vull recordar que tres quarts tornem, recomanem que no desconecteu la sessió i que us mantingueu aquí, com ja sabeu, amb la càmera i amb els micròfons.