 Forkjennet til de sterke bondene mellom bitkulturen og Norge, i Kristiansand har vi verdens største samling av bitkunst som befinner seg utenforby USA. Og det skyldes at i sin tid var det en lege som heter Reider Vennesland som donerte hele sin store samling av bitkunst i to omganger. Første omgang var i 1971 til Kristiansand kathedralskollegimlet og i 1978 til universitetet i Agda. Reider Vennesland sa i sin tid at der foretrakk skoler framfor museer. Han ønsker nemmelig at kunsten skulle befinne seg en plass det var unge mennesker som ikke nødvendigvis går på museumt dagelig, og at kunsten skal skabe inspirasjon og nysjerrighet. Hva tenker dere om bitkunsten som henger her på USA? Den er jo litt rar. Det som er så kjent med bitkunsten er at han er en litt dystere. Flere ganger jeg sett på KKG, der skolen jeg gikk på for eksempel, bruker de andre materialer. De hadde ikke så mye penger til det. Så de brukte alt der, læret og papirer og litt sånn tekstiler til dem. Så litt alternativt kunst. Bitkunsten som henger rundt på USA inspirerer veldig med at det er et så stort mangfold av kunstverk. De varierer veldig. Så jeg føler at uansett hvem du er så klarer du på å finne et verk som du liker veldig godt. Vi kaller det bitkunst her på USA, men det formelle begrebe er jo amerikansk ekspresjonisme fra Vestkysten. Bitgenerasjonen var unge eksperimentelle kunstnere som samlet seg på Vestkysten i USA. De var i opposasjon til et amerikansk etterkrigssamfunn preget av materialisme og censur. De ønsker en ny livsvei. De ønsker et uttrykk som kunne på en måte vise hva de føler som var feil i samfunnet. Jeg liker jo veldig godt at det er ekspresjonistisk, at det viser følelsen. Hvis du ser på mange portretter, så er de øynene følelslad. Du føler noe når du ser på det. Det er det jeg liker best med kunstnere når du føler noe. Dette er et av min favoritt verk fra bitkunstsamlingen. Nog som gjør at det er det, jeg har flere. Men det er noe med den følelsen som den vekker i meg. Det er noe veldig trist over det, og spesidig blikke og den blå fargen. Det er noe som gjør at den berører meg og minner meg også litt om kjærlighedsorg. Det at det er et selvportrett er enda fint. Det er en måte en kunstnere kan se seg selv på, eller hvordan man ser seg selv. Han har ikke gjort seg liten, han har gjort seg stort, mektig og betydningsfull. Ja, veldig stil. Det er ikke få ganger jeg har stått og vente på å komme inn i et auditorium. Da ender det alltid med at vi står og snakker om et av verka som er utforbi det auditoriumet. Det er kunst på en måte overalt på hele uia, nesten på alle vegger og uansett hvor det går. Vi er veldig stolte på uia at vi har denne fantastiske unike samlingen. Vi ønsker at flest mulig skal forrede på at vi har nettopp denne samlingen. Bitkunsten henger permanent i vrimlehallen og i beblokka i alle tre etasjene. Neste gang du er på biblioteket på uia, så kanskje du sitter der og leser og hikker opp og retter. Det er et bitbilde. Da vet du kanskje litt mer om hvorfor det bildet henger der nå. www.biblioteket.com