 מכן ומכן מחברת שלישית קטע חמישי. This is a LibriVox recording. All LibriVox recordings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner Jerusalem מכן ומכן מעט יוסף חיים ברנר מכברת שלישית קטעי רשמים ודוקומנטים אישיים קטע חמישי ואחרון הפסיכולוגיה, הוי הפסיכולוגיה לצביל הפידות, שערות עבותות, עבותות מאוד, כל כך עבותות, עד שלפעמים אפשר גם להתגעות בהן הפסיכולוגיה דורש את איפור, שהוא ייתן לסערותיו אלו, שהוא מתגעה בהן בליבו, לגדול ולהסתלסל פירה, להראות שהוא אינו שם, לסערותיו היפות, לב. והנה, לוחך, לגמרי ולגמרי לוחך. מסרק גדול ומיוחד יש לו לצביל הפידות, וכשהיה בא לבקרת הכי וחולה, היה בכל חמישה רגעים בדיוק, מוציא את המסרק, וסורק בו אצערותיו לאין השמש, לאין כל, לאיני כל החולים, ושתי האחיות. צביל הפידות, גם זוהי פסיכולוגיה. כל זמן שהאכיב הפצוע לא יכול להוציא הגה, עשה כל מה שביכולתו, להשיע את העולם, כי רוכבים התנפלו עליהם. שניים, שלושה, ארבעה, אין הבדל. העיקר, שקדוחו לא ירה, והוא האחד. את אכיב הגיבן הן אין להביא בחשבון. לא יכול לעמוד בפני הרוכבים. אפיזוד לא נעים, אבל מה לעשות? מה לעשות, סוד הדברים, כי הוויתם לא נשמר הרבה. סרוק שערותיך צביל הפידות. ביום השני, למהורה העשון, ושחב הפצוע על מיטתו בבית החולים. לא הוקל מעט אחרי התחבושות, שעשו לפצעיו בחזהו, אך לדבר היה אסור עליו. אסור היה עליו הדיבור, בחייו היה עליו הדיבור, אך החולה, לא חדל לדבר. הוא דיבר, אחד נגד שניים, אחד נגד שניים, איכה נתקיימה כללת התוכיכה. אשתו ונו, אשתו ונו. הוא אינו פוחד מתניה מבית, אך איכה זה התקיימה כללת התוכיכה. והסימן לא טובו, הסימנו שהרוצח הוא בין הארץ, בין הארץ, שפתו שפת הארץ, עומד על ארצו, ממית בארצו. בעוד שהוא, הוא, הנרצח, הוא ואכיב, גאירים פה, גאירים. אני, הכותב והשוכב אתה על מתה נומר שלוש, שחבתי אז על מתה נומר אחת עשרה. מתה אצל מתה, שחבתי והגיתי. זה אומר שאינו פוחד מפני המוות. למה הוא משקר בערב יום אותו? אם באמת הוא אינו פוחד במהוד מאוד, אם הוא אינו צרק זבאות מפחד, הן אין זה אלא מפני שהוא אינו מאמין, כי ימות. אבל יניח לפילוסופיה. היבל כל הפילוסופיה, על אי הפחד מפני המוות. אי אפשר שלא לפחד מפני דבר, שכל כך לא רוצים בו, וכל כך יודעים בטוחים שהוא יבוא. מי שבלבבו אין פחד מפני המוות, זה לא מפני זה שהשלים אימו. דבר יוצא מגדר האפשרות. לא מפני שהוא חושבת המוות לצורה חדשה, אולי יותר שלמה של החיים. אבל, אין פוחדים, פשוט, כל זמן שמרגישים עצמם עוד רחוקים ממנו. כל זמן שהמוות אינו עומד עוד אצלם על הפרק. כל זמן שכוחותיהם עוד לא עזבום, ומר המוות לא שרוד עליהם אל הרגשתם הפנימית. כי עד הרגע האחרון, היותר האחרון, רק הקרת האדם מסיגה את המוות של עצמו, אבל לא הרגשתו. לפיכר, חישוק הייתה ההרגשה אינה פוחדת, והכוחות, כוחות החיים, כל זמן שישנם ואפילו במה שהוא, הריהם למרות ההכרה, מתפרצים ומבקשים להם מקום להתגלם. גונחים, ומי שזוכר מדבר גם דברי חוכמאה בשעה האחרונה. אפוריזמים נעים על אור ועל כל הנה מילה עם עלי אותה. אני, ממני אין רעיה, אני יוצא מן הכלל. אני הייתי דומה להם לחברה יחולים אמיתים. בי ישנו מבט יותר מביהם. בי ישנו המבט גם של פצוע זה, שמכר מוכרותיים לא יהייתי, ועכשיו כל עוד בחיים חייתו, הוא מוטל במיתן ומר עשר, וסובל מדבר אחר לגמרי. מאחת נגד שניים, מהקרת פחדנותו בשעת העשון, מהעדר מידת אבירים בו אז. בכוח מצב רוכי הנכנה הבלתי אבירי, התרומםתי על משקבי, ישבתי, היבטתי בפני הפצוע הפחדן, וחשבתי. האיש הזה הולך ושב אל העפר, ודואג על מידה ראה, שהיא אפר אינו יודע, ואינו רוצה לדעת על עודותיה. פחדנות, רק מילה מיתה, רק מושג רק ומפחיד בעלמה. ודאי, מנקודת ההשקפה של התואלת המוחשית, הכללית והפרטית, ודאי שאומץ לב הוא מסוג הטור, ופחדנות מסוג הרע. מי האיש החפץ חיים, ופניו לא יחבירו להרגיש, כי פחדן הוא? מי גבר ישמה אומרים לו, פחדן אתה, ולא יחרד, ולא יתקומם? מי יפרוס קנפה על מידת הפחדנות, ולא יירא, ולא יפחד? המצה הלב, כופשים ארץ, או מצלב, או מידה אחרת, היכולה לבוא במקומו, או להידמות אליו, מכינת אותה תולעת, צבעה לתחליט שמירת קיומה, בא ומנצח. גם שכיננו הפרעים הרבים היו מפחדים בפנינו המעטים, אילו היינו מראים להם הגרוף חזק, או מה שדומה לזה. זה מובן מאליו. זה היה טוב, ונעים לנו. אבל מה לעשות, וגרוף זה, אין עלינו. זה רק לא נעים, הניחו לשינוי ערכין, הניחו לחוכמת הפילוסופיה, הניחו לאמרות היפות, יש, בחשבון חיינו, ספרות יותר נוראות מפחדנות. גורלו של האיש הפחדן הזה, אכן יעיק עליו. יעיק עליי גורל יישוריו הגלויים, הוודאיים, אבל אין אני מתפעל מתרגדיה את הפסיכולוגיה של אסונו. לא ארבעה ארבעים היו כאשר סיפר אחיר, זה היה. כן, כן, זו ימציאות. מרירות יש פה, אבל בושה וחרפה אין פה מה? גם בושה וחרפה, אתם אומרים הגיבורים? יהיה גם זה. ובכן, מה אתם רוצים ממנו? ספרו, בגנותינו. כתבו עלינו פיליטון בעיתון איתולי. שפחו עלינו אבית של דברים חוצבים להבות אש, במבוא לתרקתת מחקרי. את בהירות האמת ויסורנו נותנים לנו לא תיקחו מאיתנו. וממש אותם דברים כתבתי בפרברו של לפידות הזקן בעת שעלתה בדעתי אותה הרשימה הקטנה שהייתה צריכה להיות מעתה בשורות אבל כל מילה ספורות. הדבר לא נכתב. מן היער הקטן אבל העבות נכתבו רק שווים דקים בדמות פיליטונים אלגיים שהייתונים העברים לא עיד פיסום ברצון מיוחד. מחמת הרפרוף הפסיכולוגי והמרירות העתירה שבהם. אז נצברו בתיקי ניארות מלאים בלבול התחלות ותעודות חיות שאותו הכל שלא מן הישוב מנסר בהם. תעודה אחת ששמע היה על ההפקירות הוא מוקדשה להזקן התחילה לדוגמה כך לשם עצמי ולא לשם אחרים אני כותב את הדברים האלה ככה בדומה לזה נוהגים להתחיל הסופרים הנלהבים דווקא אלה שהדקלמציה היא אצלם העיקר הקריאה הרמה באוזני אחרים אצלם העיקר דווקא אלה שכותבים פועמות על פירחי הדומייה בכדי להקרותן באיזה נשף ביתי אני אי נצריך להיערזו אי נבדל בשביל מי ולמה אני ניגש לכתוב אבל בשביל אחרים בשביל בלתי דומים לי לא יהיה בזה כלום בין כך וכך בכל אופן ואם להיערות כמדומני שיותר נכון להעיר לא לשם איזו מלחמה בעד איזה דבר אני בא כיום עם מילותיי אלה שורות החדות מחוקות ומתושטשות ודאי כשאני לעצמי המילים היפות של הלוחמים של גדולי הרוח של מורי האנושיות של מוכיחי הטבל של מנהיגי הדרך של מגלי התוכן של חוספי העידות מרעימות אותי מקלכלות את כל קרבי מעלות רוק על שפתיי רפאי אליל כזוונים ואמרים צועק בלבי החול החיימה לבי האומלל שעד היום אינו יכול עדיין להשתחרר לגמרי מענייני ההבל האלה ברם בעיקר הדבר מה אכפת לי מה אכפת לי עם חלק קטן שבקטנים פעות שבפעותים מהאינושיות האומללה איזה גרגר חול שאיש אינו שם אליו לב זורק מתוכו נודות נפוכים מלאים אמרות גדולות רמות ניסאות וכלומה איתי נאמן לאותו האפס העין סופי והמוחלט אשר בו יבוא עליי כמו על הכל לרבות אותם הדוברים לרבות גדולי האינושיות כלומה איתי נאמן להאפס האמיתי שבתוכי הבזלי בשעה זוהל שאני מדבר על אותיו ילמלא הייתי משתדל לעשות איזו תורה ממנו מהאפס גופו לדירות לקדשה ולעבדה לא, לא, לא לשם מלחמה רק לשם ציון הזקן לשם ציון לשם צעקץ צועק ואינו נענה וזה השרני צועק וזה השרני משווה וזה השרני מציין יסלחו לי גדולי הרוח ומורי האינושיות ממרומי האולימפוס שחושיבו עצמה מלב המופקרים האחרונים והם הגדולים והחכמים במרומי האולימפוס מגוחכים ולא רק מצד זה שבני האדם לא שומעים להם להם, מאותי החלב והדם וחיים כמו שהם צריכים כמו שהם יכולים כי אם גם מצד עצמם מצד דברם על היש והיש אין בהם על מהות החיים ותמצית חיים לא ידעו יותר לא היה כתוב על אותו דף ובדף השני מאותם הקטעים למצא עניין בשם חבלי כתיבה ומוקדש לזכר בנו של הזכן למור כל אותו הסכום של צורות וכולות של חזיונות וזהזועים כל מה שאנו מסמנים בשימות שאינם אומרים כלום חיים, הוויה, עולם כל אלה התופעות שאנו נושמים בטוחן מתרשמים מהן נפעלים מהן הרי כל זה כל כך מגוון, מעורבב, מעורבאופנים כל כך מסוחסך במצבים במעשים, ביחסים, בקישורים כל כך מקרה לא אכדותי בלתי נתלה בממש עד שלספר על הודותיו בהדרגה עד שלצייר ממנו איזו תמונה מוחשית, קיימת ועומדת אין, אין כל אפשרות איך שתעלה את הדבר על הגיליון איך שתשמיע הוא מפה לאוזן היווחח, תיווחח, לבסוף שאין הדבר כך לאמיתותו שיש כאן איזו פגם שאין המציאות הנכונה רוח המציאות בזה הסרטות שגם להחזירה הוא אי אפשר שיש כאן איזו שקר כן, עליי להודות הפרוצס הקללי של כל מה שאנו מכנים בשם חיים אינו מחובר לי אינו נתפס בהקראתי אינו מוקף ממני עצם המחות משתמת ממני פורח ממני מתקלס בי אהבה סינאה רחמים בוז, שקר, אמת לא ידע, לא ידע ואמת הרכניות תופסת אותי האם לא מוזר ויפה מה שאני מנסה לכתוב את השר אני יודע את השר נדמה לי כי יודע אני על האדם האחד השר חי איתי לפני איזה זמן ובמקצת אולי גם על מה שהיה שייך לא ולחייו שורות הרבה מטושטשות האיש הזה נהרג מידי רוצה אחזר ובלתי עדוע מן הגלגל המשונה הסובב בנו בכולנו וכל דבריי לא יוסיפו ולא יגראו ממנו חלום אולם לגבי דידי החי עדיין המסתובב בגלגל עדיין הן לא נמחתם את ציותו של אותו האיש הקטן, הגיבן עד את קץ עד השרגבה הנוכי בעצמי ומדוע לא הזכיר לי ולאחרים את זכרו לגל המלאכה שלפניי אולי אגע גם ביצורים במעשים ובמעמדים אשר לא פסקוד אשריתנו הן מה עוד קיום הזה כן קרוב לבדי שיגע מה לעשות אראה ובכן אבל האם לא דבר נורא אני אומר לעשות לכתוב עליו ועלמותו מה זאת אומרת כייהם אותו לזבל על סדי ספרותי מה אני אומר לעשות לקחת את מותו לתוכן לחיי להרכיב, להעמיק את חיי במותו אמנם נכון הדבר אם כו ואמכו אני כבר לא נמלטתי אם כו ואמכו כבר והרכיב מותו רגעים החדים מחיי כבר פתח מותו את אינאי הרכיוון לרגעים החדים לראות לא יראה האדם תמיד וחי אבל אבל למה למה היה זה הן לא כדאי מחמתי היחידה שלא כדאי והן לא כדאי שספרותי לאחר מותי תעמיק לאיזו רגעים חיי אחרים הן לא כדאי גם זה שאני מזכיר את זה ואף ההערה האחרונה זו אינאה קדאית ואף זו ואף אני יוצא מידעתי וגם זה לא נכון אני יוצא אני חי חי ובזה מתיישב הכל אפילו זה מה שאני בורר לי מבטאים יותר מתאימים להבאת רעיון אותי מה שאני מנהלת מבטאי לפי חוכמת הדקדוק תערוץ אחד אני חי חי חי היה שם גם דף אחד מוקדש להרואה בעצמו ובזה הלשון אם רגיל אתה ידידי לבל גשת על ספר אלא אם כן הוא מבטיחכה ללמדך או חות חיים דעת ומוסר עשכל על נתיגה של זה כי לא תמצא בו את מבוקשך במורה דני ואם כוונתך רצוייה נכבדי להעלות את הספר על השפה אשר אתה עולה באחרי סעודתך או לאל בו בערב בבוחה מבית המשחר בכדי להדבדר קצת לא אל תיגה בזה כי הוא יהיה יגעך יהיה יגעך עד מוות מן המורד הוא ואם למדת היקרי לבקש בספר יופי תבניות מחותוות פרוזות נהדרות מצבים מרוממים גדולות ונצורות בקצרה אומנות אומנות הוי, הוי סלעים ובוץ במורד נמשך נמשך כל זה שכל כך צר עליו שכל כך צר על השי החלוף נמשך נמשך כל זה שאנו יודעים את קיצור רואים חשים את קיצור והוא נמשך עם כל עליותר וניצחונותר עם כל שפלויותר ומה פלותר עם כל נטיותיו העשורות והקיורות שלפתחן במורד אין דרך אני יורד מעלה הגלה אני כופפת קומתי אני אוכז ברסן סוסי אני מתמץ אני מפקיר את עצמי ואותם אני סוכבת אגלתי לכל השרצה מהר, מהר שחב בכל כוכחה בכל שערת כוכחה אל תעמוד רגע אל תביט אל האופנים הנשברים כראים, הסוסים העייפים לא לשם טענוג אתה בדרך זו האיצה האבו עד המורד השני כי בנוגע למורד כשהוא לעצמו מפניו דווקא אין מה לרוא איך בין חך וכך אין ממנו מנוס התבין אמרתי לדיאספורין מאחוריו במוציא אותו בחדרים במגילותי האזובות והנשכחות בפינה במורד נגמרה גם ההיסטוריה שלו אתה לא ידעת אותו אני לא קראתי כאן כלום קרא הוא באותן נגינת ההתמה הבורורה של איש אשר זה לפני שבועות החדים באמה אמריקה אין דבר, אין דבר, נכפזתי אני להרגיעו כתבי יד מוחזרים אתה אינחה קורם היחידי מהרחות הלא, לא קורים אתה אינחה יודע עברית צרק מה שאי אפשר לשלוח ההתקה מהם עוד לאחד לא הוא היה קורי עברי יותר טוב ממך משפחתו הארץ אוספת עבר אלה היו אמונת השלוש שלו הדברים האחרונים היו זרים והתרים היה היום קיץ חם ולהפסיק את הצטח קוטי המוזרה שלא יבטיח הכל טוב אמרתי כל אלה הם ציונים אחרונים אגב יש בהם מקצת חומר פסיכולוגי סוף קטע חמישי מחברת שלישית בספר מכן ומכן מעט יוסף חיים ברנר מכן ומכן מחברת רביעית פרק א' This is a LibriVox Recording All LibriVox Recordings are in the public domain For more information or to volunteer please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner Jerusalem מכן ומכן מעט יוסף חיים ברנר מחברת רביעית שני פרקים אחד חדש פרק א' דיאספורין long alive זה היה בניין קטן שלא בא עוד לידי גמר חציו כפרי וחציו עירוני חציו בתיא очерופיה בטעם אסי". בחדר האחד ממנו גר הדוד אריה עם הדוד ההינדה, מתותיהם היו מצרפות מתאיבות רעיקות של זכורה. ובשני, זאת אומרת, מעבר למסך, העלמנה עם אמרם הקטן, ציללי הבאל שנהרג והרצל הקטן המת לא באו בחשבון, אלא נשכחו. דיאספורין לן בפרוזדו על הקרקע, לפעמים בחוץ. את דודו אריה לפידות היקיר בקושי, אבל הוא לא העמיק לחקור מפני מה, או מפני שגם מקודם ברוסיה לא היה מיושבי אירו על הזמן קצר ולפני כמה שנים, אבל פי שפני לפידות היו מאותם הפנים של ישישי היהודים הבלתי נשכחים לעולם אחרי רעייה ראשונה, או מפני שבאמת נשתנה לפידות עד לבלי הכירו. אם כן, אמר לו הדוד בעצמו, בכלו העקשני והמבטל המחייב כאחד, שיחד עם לוויותו היה בו יותר מקור טוב של גאוות איש אשר שער רוחולו, גאוה מיוחדת מהולה בהקרה, כי הוא איזה יש ודאי במקומות האלה, למרות מה שליכאורה ולמר איטאין אין הדבר כך. ברוסיה ראיתני כאיש לבוש כפרנט, אם כן פרנט לאו דווקא, אז אני אומר לך, משל למה הדבר דומה, שגרד אלישנהו, אז כך, מה אני מחבדות, אנו ועכשיו, עכשיו הומנם הידו-דו של דיאספורין לבוש כאיש רש מאוד ונקלה, מעיל קצר, מעוך ותתלו, נשרח כתרמיל על כתפותיו הבלתי השעות, כתפות של תלמיד חכם, מכנוסיו במכילה היו עוד יותר גרועים ומבזים. סמדליו נכתחו כנראה ממן עליו, אשר הביאיתו עוד מרוסיה, בכלל היה מראהו, כנקודת ההשקפה ה-הריסטית, משון הריס, החיב של דוביד באמריקה, נדקה מאוד. סערותיו הלבינו שלא לפי שנותיו, הלבינו מן החלב אשר בחדי זוגתו הזגנה, וזכנו המגודל שהיה מתאים מאוד לשביב העליצות, העליצות העמוקה המיוחדה, שהבהב בעיניו נעשר חשוב ביותר ותרג ביותר גם יחד. הוא סיגה לעצמו לצער לב דיאספורין לפעמים גם איזו תנועות של קבצן שמח וחלקו, מה שלפנים לא הוקר בו כלל. התנועות לא היו טריוויאליות ממש, בפני שסוף-סוף הלו זה היה ריה לפידות, איש אשר לא רבים כמותו, בכל אופן, אבל יש גם שהיו בהכרח שלא במקומן, והיו עלולות לפיכך להעציב את נפש הרועה. איש זה, האם נתעלה הוא או הוא שפל על ידי כל מה שעבר עליו כאן? אם כך ואם כך, והרייל הפידות חי כאן בפלסטינה את חייו הוא, חיים קשים אבל מקוריים, חיי מופת, חיי יחיד במינו. הוא, שהיה כבר למעלה מחמישים, היה עובד בתור זכיר יום מלאכה, אשר לא ידעו הלאה ולא אבותיו. בוצר הנבים, כותף את הפוכי זהב, עודר במעדר, מנקה רפתים וחצרות, ולהיטים גם עוזר לשומר על הגורם. ביתו, כאמור, היה עוד בהיבנותו, גג מבחוץ, אך לא תקרא מבפנים, והקטלים הדקים היו עדיין נעדרים תיאכ גם מבחוץ וגם מבפנים. ולפנות ערב, בשוב הזכן מהעבודתו, בעת שהיה מעריך בתפילת המנחה אשר, אהב ביחוד תפילת יצחק בצעיתו לסוח בשדה, היה עוסק בתיקון דירתו, ומתחרץ יותר מכפיק כוח אותם. כיצד בהשינוי הגדול הזה בחיי לפידות, איך נהיה לחזה? קשה היה לברר. הרבה המקרה עושה, הרבה ההכרח עושה, קצת גם ההכרה, ולא מעט, ההוח היתרה וההקשנות. הוא אמנם היה יליד כפר, בין כפר בילדותו, הוא נתיה בליבו לאם כל החי מקדמדנה. אך אבותיו היו תגרנים, ככל היהודים, מקודם תגרנים בכפר, ואחר כך תגרנים בעיר. החינוכו של אריה בעל הנפש היפה ובעל הכישרונות היה כחינוכם של כל נערי בני ישראל בעלי הכישרונות לפני שלושים שנה עם לידת רעיון חיבציון. העברי חמשי אריה לפידות נהיה כמובן לאחר נסועב למסכיל ככל הארים והטובים שבבני הגילו אז, למד איזה זמן באינסטיטוט היה זה דווקא לא כמובן לחובב ציון, ושלם הרבה שנים גם לאחר שיבד את הנדן שלו בעניין רע, שלושה רובלים שנתיים לבד האודסאים. מעולם בנוסאו לפלסטינה אחרי שהודח ממשמעותו משמרת הרבנות מתעם בעיר המכוז, ואחרי עבוד לו גם שאותיו בבירו האמיגרציוני בעיר הפלך, לא חלם, לא יכול לחלום להיות לפועל כיום הזה. אחד מידידי נורב, חברו לפנים באינסטיטוט שישב זה מקבר בארץ בתור ממונה למוסד אחד, כתב לו לתומו, או שלא לתומו, על הנחיצות שהחובבים את ציון יהיו גם מכונניה, חלוציה, כבני בילו הגיבורים בשעתם, ואגב גם על הפועזיה שבחיים הארץ ישראלים החדשים. הממונה, המנהיג, אומנם ידע כבר אז את האמת, אבל הלשקה שלו הייתה פתוחה, והשתו הייתה יושבת ראש בהרבה חברות, ובנה ועלולים היו ללמוד בגמנסיה העברית המתייסדת. מה היה אפשר לעשות? צריך היה לכתוב מעט לאט מכתבים כאלה, מכתבים, מעודדים. מעליהם נכתבו מעט לאט מכתבים כאלה, ברם כל המכתבים הרבים ההמה כאילו לא נמסרו מן הפוסטה למכוז חפצם, באותו המכתב היחידי דווקא עשה ראשם. אריה לפידות נסע בעצם היום הזה, בעצם התקווה להתחדשות רוסיה הגדולה, קצת באיזו אמונת פלא בלב, וקצת במין רגש של שם נראה, הוא בא לארץ, ובבואו ביקש משרה, וזו לא נמצאה. ועולם הוא לא נספח על מכני הבני בלי משרה הארץ ישראליים, הנרגנים באוליהם, ומחוץ לאוליהם על מנהיגי המקום. אלא הניסה התכוחו במקום אחר. ולימים, כשהציע לפניו ידיד נאורה, ויזו משרה קטנה, שנמצאה, כבר לא אבא הוא לקבלה. איזה מקבל משרות אני, למעד עבר דומה, ביטלת עצמו בענבה גאוותנית. אני כפרי, אמונת הפלא פינתה מקום לאמונה מסוג אחר. אך יקרת לא נכרתה. העבודה יחיינו מכל צרה התצילנו, שמע אחת ושתיים אותו הזמר, מן הימים ההם, ונתרשם. בני ביתו מבקשים אוכל, אבל במה הם מיוחסים יותר ממנו? יעבדו גם הם כמו, ויסתפקו גם הם במועט כמו. תהיה הנדה, תחייה להם למופט. היש לו רשות לזה? ודאי שיש, הויל וזוהי דרכו, אין רחמים בדין. אוכלום בחיים האירוניים הוא האושר, והרי חיי האיר ידועים למדי, מפי ספרים ומן המציאות. נו, מטריס כנגדות צבי שלא מן העניין, וכאן אין חג כבר בגלות? אם כן, עונה גם הוא האב לצבי מודח זה, וגם כן שלא מן העניין. והעבודת האומה אינחלום, אינחלום, הוא חוזר בעצמו מיד על תשובתו שאלתו, ושותק רגע, הוא שתיקזו אומרת הרבה, שתיקזו אומרת לצבי, על כלתך ומותה הטרגי היא תוננת שם, אבל אם אנחנו נהיה אדונים לשטח האדמה שאנו יושבים עליו, הן תשבנה איתנו גם אחיותנו וחלותנו לביתך. אבל לצבי אין פניי להמשיך, הוא נושא על יפו, לשלום. ככה נראתה מריאל הפידות בעגלת חייו החדשה, וחפי שהעיד בעצמו לא נתחרת. כאן אני כדג במים, השתדה להוכיח לבין החותו בשיחתו הראשונה לבואו של זה. אבל לי שהייתי באותו מעמד, נדמה משומה כי הוא אינו מבית לא בפני אשתו ולא בפניו של ההורח. בכלל, לפידות כאיש עדין אשר שער רוח לו לא ירבה לדבר על עצמו, ונמנה בכל מה די אפשר מספר על כל ההרפתקאות דעדו עליו, ועל כל אותם הדברים, איך שבימים הראשונים חיזר אחרי עבודה ולא קיבלו הוא ביותו זקן ולא רב כוח וכולי וכולי. אבל הכל ידעו את זאת. ידוע היה לכל, אדקמה גדול הוא האידאל של הפידות הזקן, להיות פועל לא גרוע. אדקמה משתדלו בעבודתו. אדקמה הוא סובל ומצטער כשידע ובלתי אמונות לא תעשן התושייה ועדקמה אינה ותמימות והעמוקות גם יחד, מאירות בעת שיהללו, לבלי לנפול מאחרים. ובזה להיות למהוז לאחרים, בכוח רצונוע הקביר ובצירופיו הקשים. באמת, מחסר היה לי, אלמלא הייתי צעיר כמותך, אמר לפידות לדיאספורין ביום הראשון לבואו של זה. צעיר, אשר כוחו במותניו ועונו בשרי ביתנו עשיף לדבר בלשון הכתוב. הן מאושר הייתי אז באמת, אתה זקן צעיר ואנחנו צעירים זקנים. היימן אין עדיף, מצאתי אני צורך בנפשי להעלות בכוונה את הזקן בעיני אורכנו הצעיר. גולם הצורך המכוון הזה לא היה נקי גם מרגע של הדבטלות אמיתית מצידי, לפני זה האיש, אשר איך שתבית עליו אין בו דופי. ויחד עם זה היה בקריאטי גם אין פניה של התפערות כלפיידיה ספורין. באמת אמריקה איזו אישים נפגשים אצלנו בפלסטינה וככה נעשה לפידות הזקן לנושא שיחותנו התדירי בעיני ובנדיה ספורין מיום בעוב ההלה בחפץ מיוחד הייתי מדבר לראי על דודו דודו אינו רזונר הוא אומנם רגיל לדבר על תעודה הדשה על רוח ישראל סבא ולישוב לפעמים גם להטיל מרה אך לא בתור מטיף מדריך ומורה דרך לאחרים כמו לעצמו אה משל למה הדבר דומה אילו היה כך וכך היה טוב יחיו החיים הטובים המוסריים ההגיוניים ויודעת הדוד הייתי מתלהב יודעת עוד זאת באמת אין הזקן מסתי כל עיקר כמובן הגיון מסוג יותר רם כמובן לא הגיון המסקילים בני דורו שגם הם אגב זכורים לטוב לא הגיון השכל כי עם הגיון האינסטינקט הגיון החיים עיקר החיים גם הרליגיוזיות שלו הנוכי באומק נפשי אמורדת לא יכולתי בשום אופן להשיג ולא יכול שכן להשלים עם התאיזם שלו והייתי שו ולב כפעם בפעם דלכה גם הרליגיוזיות שלו אינה מסתית הוא מתפלל אבל לא בציבור ולא תפילת כבר ובכן וכן רצו לי לומר בנוגע לתפילתו כשהיא לעצמה המבינתה כאן כאמור לא הבנתי בעצמי מחיפשתי לימוצה הרליגיוזיות שלו נובעת מצד אחד מזה שאין הקפירה בעיקר היא יכולה להניח את דעתו אין באמת הכל אגנוסטיקים דיאספורים אגנוסטיקים ולא את תאיסטים אף שההבדל באמת אינו חשוב ומצד שני בעיקר ממקור החיוניות המיוחדה שבו כמו שאמרתי מובן צריך להעלות בחשבון את שנותיו את חינוכו, את ההרגל אף כי באמת יודעתה האיש השקט הזה הוא עלפי תכונתו גיבור גיבור בכל שעה ושעה כל הגדוד ברח והוא מסתער יחידי על האויב והדגל בידו זהו גרנדיוזי שמחושב אתה שבשעה כזו מצפים לאי זה גמול לא, מישהו גיבור בתכונתו היא אפשר לו אחרת הוא אינו דתי מבערות הוא אינו דתי מפני בעלבתיות הוא גם אינו רליגיוזי מפני המסתיות ואם מור מה שתומר אני מוכיר את תפילתו לפני תפילה כזו גם אני יכול לכרוא על ברך ולהתפלל שמחושב אתה כי מתפלל הוא על פי הנושח קבוע הודו להדונאי, קירו בשמו הודיו בעמים עלילותיו רפאינו הדונאי ונרפא עלינו לשבח להדון הכל שלא עשנו כגוי הערצות ולא שמנו כמשפחות האדמה אס מלהזכיר כבר אמרתי לך יש לו נוסחאות משלו, מנפשו הוא מתפלל רק כשיש לו צורך נפשי בזה הוא אמנם מתעתף בתליטו אבל את תליטו ההישנה גם אני אוהב יש בה איזה דבר יש, יש ואת ידיו ראית הדוד מהכחושות, השבורות הדלות והפועלות הלו אלוהן ידי מיכאל אנג'לו דיאספורין, בחייך ידי אנג'לו בחיי פיקפק דיאספורין עם לקבלת שבועתי כי פעמים יש הייתי בעיניו כמפריז על עמידה אבל תמיד אף על פי כן איזין לי בעניין רב כתלמיד מסור ומקשיב בהשרצה לחדור בעזרתי אל העולם היהודי הפנימי אשר גיליתי לפניו כתיאר אגלי ניענה לי בראשו ובהנעה אמיתית לכל האמצעות התמונות השחשפתי לפניו בנוגיע לדודו אני למשל בדקטיום מצאתי כי ייחוסו של אריה להפידות כפי שהוא בעצמו מסר לפעם עולה בד בבד עם שינוי הדורות שלנו במאה האחרונה וכי האקזמפלר יקר המציאות דנה שזה לפני שתיים שלוש שנים מנולו חמישים הרי הוא מהנהד למעוראות המחשבה והחיים היהודיים בתקופה האחרונה שגולת הכותרת שלהם היא חיבת ציון ועבודה צהולמד חוטר הוא מגזע רבנים גדולים מעורי הגולה ומתלמוד ומפרשים החבי אביב היה כבר חסיד אשיר מלווה בריבית שהצדיק היה אצלו לאלוהים והכל היה אצלו אלוהים הוא היה מרים הגודל מפינקס החובות ואומר הנה אני מדבר הנה אני מניע בידי מה זאת אלוהים? הוא להבי אביב זה שני בנים אחד למד בוולוז'ין שלא ברצון הורב נאסר ונעשה לרופא צבאי שהרשות הרוסית הייתה לאלוהיו ובנב באחת מבירות רוסיה התבוללו לגמרי ומהם גם התנצרו השני אבי אריה ואבי אימו של דיאספורין ירש עסקי אביב וחכר אחוזות בבנגב רוסיה על ידי קומבינציות שונות ירד מן החסר ונעשה לתגרן אירוני ממה דרגה פחותה אבל עד שיצא נקימי נחשב נחשבו נחשב אלה לאלוהים לו לאחרונה הוא הדוד, נו, כאן כבר אלוהים אחרים נו ווהלה רצה דיאספורין לדעת את האמשך כשהאמרתו את כל הדברים האלה That is the question אמרתי אני לענות לה אמריקאי בלשונו ובכל הרצינות שיש בתשובה זו אבל הוא קדמני והביאה את רעיון האושר שנצנט אצלו הרי שגם אני, מצד אימי יחסן כזה ואני לא ידעתי לא חשבתי על זה מעולם עכשיו, אבי שלי ואני הרי כאן עולם מלא עולם שלם בכלל היה דוד יאספורין בהפך ממה שהיה אצלי מאושר בימים הראשונים לבואו עבודה, כפולה וסמכה נעשתה בו לקבל רשמי החיים של הסביבה החדשה העברית ולהסיר מעלב את כל סבל עברו הקצר אבל הזר אשה העיק עליו כאן היה לו הכל חדש והכל חופשי ללכת בלי צברון ולכל שכן גם יחף אלו היו מן התענוגים היותר גדולים שלו אנו כאן יכפים עברים דיבר מעט לאט בעליצות גם הסטיחיה של העבודה לא הייתה עליו הצעיר כל כך מוזרה וקשה בעת הראשונה כמו לדודו הזכן ולראהו הזכן למין הימים הראשונים עד היום האחרון העבודה הוא עושה ממנה משחק ובימים של לא עבודה היה לרוב במין מצב של שיחה ושל תנועת מרגעה הוא שכח את רוסיה גליציה אמריקה שכח את הכל הרים וסדות וחק הטבע נתן את ריחו אין כל כושיות כל דרישות במופלא הוא שכח אפילו מה שקרה לבין דודו שלא ידע אותו פנים והיה מהלך רגלי יחידי ממקום למקום והתענג מאוד הוא היה מספר לי איך על הדשעים החרוכים מבית אל הפרחים הבלתי נובלים הוא מרגיש שבין הוא אשר שב לעימור רע היה לי רק מה שידעתי כי פרחי המציאות גם הם ייתנו סוף סוף את ריחם והאידיליה תעבור דודי אספורין היה לן בחוץ והדבר לא יפלא אותו כלל מן הקדחתנים לא היה ובכל זאת לפעמים ארבעים ואחת מעלות חום לכאורה קיבל גם את זה כדבר נחוץ שאין להרער אחריו אבל דעקה שמתוך החום היה מדבר על הגודת חובבי הבמה העברית שבייפו הוא היה אחת או שתיים אצל ראש ההגודה קבלת הפנים הייתה יותר ממנומסת היא הייתה לבבית טובה לא שמח את הנפש האקטורית בפיקחותו מצד דודי אספורין כי קבלת פנים שקזו מצד ראש איזו הגודה סימנו לחולשת ההגודה למיעות כוכה ראש איזה כלום באמריקה אין אומק אבל כך פני איש במחדש ואומנם שמע אומרים שבאת האחרונה אין החובבים הדלים מרים כל עוד חיים הראש אמר לו שיהוד אספורין צריך ללמוד עברית ודהי אבל בכלל בשביל ללמוד את השפה ועוד יותר בשביל ללמוד לדעת את התנאים ואת החיים שבתוכה מתבא לעבוד צריכו לגורבים קום המעשה בייפו אגב איזו תקווה יש לו תקוותו של דוד בנידון זה או יותר נכון תוכניתו לעבודתו להבא לא מתוך חום הייתה שעד שילמד עברית לקבל הצעתו של קבלן תיאטרון יחד יהודי הונגרי שבא מחדש אשר כבר מצע אותו ודיבר איתו על זה ולהציג חזיונות אחדים ביהודית המדוברת שאינה מוזרה לו כל כך בעיר ואולי גם באיזו משוות להקת משחקים נודדת הרפר תואר אומנם לפירוחו של דיאספורים על פי השערה גרידה הוא יודע שהרפר תואר אינו לפירוחו אבל לא דרושה במה במה ואז לאחר שיראה את כוחו יוכל להרחיב חוג פעולתו העגודה תמציא לו אז המצאים העגודה תיתן לו את המורים הדרושים העגודה באחת הוא יהיה תואר העברי הראשון הרייל הפידות רצה מאוד שבין החוטור לא יוסיף לחלום את חלומותיו ותמימים שלמרות שהם תמימים הריינם נותנים לעבוד עבודה משית ואמת מלתזות אותה למה לחפור ביום עשרה ברועות שבהם אפשר יהיה לינטוע איזו עשר נתיות בעוד שבמשך הזמן הזה אפשר ללמוד בהלפה כל המימיקה עשר שורות מן המונולוג היות או לא היות אבל מה אני אומר עשר שורות את כולו, את כל המונולוג ממש את כולו לא כדאי לעבוד לא כדאי אלא שלא יחדל מהעבודת המעדר שהתמכר לעבודת המעדר כלומר שיהיה עבוד שיהיה מלא את חיל העובדים אולי רק נפני שלא היה באפילו כמייעץ כמביא את רצונו, ואם על ידי לגלוג מר על כל היקר והחשוב, רק מפני זה לא הראים ההתערבותו ביחוד. דברי לפידות אליי היו גם הם לעבוד במאדר, לבלי לשים לב לניסיון הראשון שלו הלאה. אין דבר, הפצעים מעל הידיים יעבו, ותישהר מהיה בלות נעות ונחמדות. אין דבר, אם אהיה עובד במאדר, יקבלו אצלי כל החיים צורה אחרת, ואז הוא חל גם לכתוב יותר טוב, לכתוב דברים רעננים בריאים. עד מתה הסתפג בפיליטונים, בקטעים. צריך שתכתוב דבר הגון. הוא היה רוצה לירוטני בכך. נעים היה לו לירוטני בכך. הוא לפידות מחכה לאיזה דבר הגון משלי, בלי חולניות, בלי דקדנס. מדוע אצלומות העולם נוצרות יצירות גדולות. התרופה היחידה היא העבודה. זו תצילני משימי מאוד נפשי ואז הוא חל גם ליצור. באומק חדאי ליבי באותו, כן, ההופכים והנקודים, יש היה מנדהו אשר מתן צדק לדברי לפידות. אבל אותו המצדיק גופו, התגנה והזה, לבלי לעשות כעצת לפידות ממש, אלא להשתמש במעץ גופו, למודל משביל חיבורי, אשר הליליך טוב, אשר שמו של החיבור לא יהיה כבר אחרוני צלילים, כי אם אחרת, אחרת, ושלא יהיה גם הוא רשימה קטנה חתופה, כי אם דבר, דבר. ובעלותי בערבים עם דיאספורין על גורן המושבה, בידחבןו במסטרי הלאומות, נתונים בתוך עולם של גבעולים וחוכבים ומסביבינו, בריחו כמקום קצת קולות עצורים, צחוק של דופנים, מנגינות מתלכות, בהדוד לא היה איתנו כי עסק בעבודת ביתו, היינו שנינו שוכבים ופנינו כלפי מלא ומדברים דברים אשר לא שמעם המקום הזה אלף בשנים, בטרם באו אליו צעירי ישראל מן הצפון. הביטה היה מתחיל דיאספורין פרימיטיבית, מה טוב בו? כן, ברגע זה טוב, היה הולך ונמשך מפי ומשומה המתכווץ הלב, אבל מי יודע, אולי על ידי חיבורי אגהל? חוץ מזה, ודאי אין לכלום, וזהו עניין סוף סוף העניין היחידי התופס עוד מקום אצלי, ומי יודע, אפשר נגזרה גזרה של הפידות, הוא ייג עלני, שממנו אשאב קוס ישועות. איך טוב, רק מתחילה את הדפים הראשונים, מחר איך טוב, צריך ללקוד את הדפים הראשונים, לשים רסן בעפם, ואחר כך, זה הדבר היה ממשיך דיאספורין יחד איתי. ההבדל, שבןך ובן דודי, גדול הוא מאוד, הוא רואה בחייו פה דבר חיובי, פלסטינה, ולפיכך הוא גם קניי כזה, בכלל ונוגע אליי ביכול. בעוד שהצלחה, כפי שאני מבין, כל העניין אינו אלא מתוך שלילה, מתוך יחס שלילי לחיינו שם, אבל חיוב פה אינך רואה ואינך מקבל. זוכר את רייצלדוסטו יפסקי? את כל העם היהודי אינך מקבל, לוחך? כך כך, אז כן, אני אך לא בשעה זו, אני אך לא בשעה שאני חושב את חשבון עולמיני. באיזו פעם, בעשרים ושלוש שנות חיי הקרטי, מחמש עד עשרים ושמונה, הן כבר היו כפגימל פעמים שסע יום, ולכל יום כפדלת שעות, ולכל שעה רגעה ובלתי ספורים, ולכל רגע החשבון אותה ובלתי ספורים, או אולי דודי, אולי אחשבונה אחד. חיים טובים, חיים קשים, חיים ריקים, חיים מלאים, ואנו איננו יודעים עד מה, הוא ערה לרגע גם על די הספור עם הרוח של התפלספות סטודנטיב. והיקר, לא נתעתי לו אני להשיג הרבה את גבולי, יבוא יום ואתה תזכורת ללותינו אלה והציחתנו זו, ואני, אני לא יהיה, איכה נהיה, הלוהים. הוא מצב נפש משונה היבא, הרגעים עוברים ואנחנו מלחשים. טוב, טוב מאוד, אבל הלכישה בעצמה, אורי והספק, נדמנו בעיני עצמנו כאילו אנו במצב של מייציל ומפלט נפשו מן הרעה. השכנה מנוצחת לפישעה, נרחקת, נדחת, אבל היא תבו, מחויבת לבו. אנו בטוחים ומצפים לה ברגע הטוב הזה. הרגע היה טוב, צבעי השמיים קסמו והילדה מן המשוואה אמרה, שלום בכל חינה, אבל האמת הגיע, מחויבת להגיע. במה שיבוא, ברגע הבא מחר עם השכמת הבוקר, מוחורתיים לפנות ערב. שמע הלילה והילדה השכמבה שלום לא ידעו מכל זה. סוף פרק א' מחברת רביעית בספר מכאן ומכאן, מעט יוסף חיים ברנר. מכאן ומכאן מחברת רביעית פרק בית. This is a LibriVox recording. All LibriVox recordings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org. Read by Omri Lerner Jerusalem. מכאן ומכאן, מעט יוסף חיים ברנר. מחברת רביעית שני פרקים, אחד חדש ואחד ישן. פרק בית. אם נפרזתי קצת בפני דיאספורין על ערכם של חיי דודו ושל תכונת דודו, הנה במכתבה ילב לשיקגו על הסביבה הפלסטינאית ביהודה לא היה אף צל של ההפרזה. כל עניין הפרבר ההוא שבורגר אריה לפידות היה מעין משחק, ומשחק לא משעשיה. משחק בעיקרות, משחק בישובו של עולם. בדרך רשמי נחשב הפרבר ההוא למושב המיוחדת, ובאיתונות הציונית באו בכל חודש וחודש חשבונות מפורטים על מאות נפשותיה ובקרה ויתר האינבנטר שלה וכולי וכולי. עולם במציאות היה שם רחוב אחד משומם, בתים בלי חצרות מסביב עד גבול אדמת כפר הערבים הקרוב, סדות בור מועטים והכל עשה רושם אבירי. יושב המקום היהודי היה איש לא רע, איש שאולי קשה למצוא דוגמתו בשום ומה ולשון, לחופש המחשבה ולרוחב הלב, אבל יחד עם זה, טועה קצל, קצוץ כנף וכל כנוצה. נוסף לזה, עשה תמיד יושב המקום הזה רושם כאילו רימו הוא, ופניו היו תמיד של אותו הנושא המקיץ פתאום בעגלת הקיטור במחלקה השלישית, והנה קור ורפש ורוח והבק, וגם כיסו עם הפרוטות האחדות נגנב. והוק ותלאות הדרך. בין הצעירים הפועלים האינטליגנטים הערבקים, שהתנודדו באותו המקום ושדי הספורין היה אחד מהם, היה גם מין אחד של בני בעלי בתים עמידים, שעבותיהם היו בחוץ לארץ. אך הקפיטלים שלהם עמדו לפי דבריהם מאחוריהם, ורק שהמשחדים ביפו אינם יודעים לייעץ להם מה לעשות, ולעתתה היו כל חלומותיהם ודבריהם ביסוס. ולמהמין הזה היה מצער בחמותו יוצא מן הכלל. הכלל היה צעירים יכפים, קרואים, בלויים, אנשים חיים לשעה, מיועשים מן העתיד, כמעט בלתי חושבים על העתיד. לכל אופן לא מדברים עלות אותם, ולא מזכירים את שמו. אלה ברובם היו מביאים את לחמם בעבודת יומה מקשה הבלתי רגילה, הבלתי מצויה, אבל הלכם לא היה לסובה, ויתר צורכיהם היחריכיים נמלאו למחצה לשליש ולירביע. כאן היו גם הקורספונדנטים, אנשים חיים מקורספונדנציה, אבל לא מקורספונדנציות להיתונים, שניים-שלושה היו גם כאלה, כאים מכתיבת מכתבים להוריהם, או לקרובים שבחוץ לארץ, כי יש לכולהם איזה סכום לצורכיהם. הנקדוטות שונות התלכו בנידון זה בפרבר. פלא מגוחך היה תלוי מעל הרשים. הנה, באו זה לא מקווה הלום לארץ המזרח הרכוקה והזרה, איזו אנשים קטנים בכומתם וחיברים במרעם, והם אומרים שרוצים הם להיות עיקרים, פועלים, ורובם ככולם קוראים לעצמם חלוצים, אידאליים. לכאורה הרי זה יפה מאוד מצדם. לכאורה יש מזה משום מעשה גבורה וחוח הרצון. לכאורה יש מזה עוד שביסוד, אבל בתוך, היש לזה יסוד יסוד היה כאן, ילמלא באו אנשים חזקים, שעבודתם כשהיא לעצמה היא אצלם הכל, בלי כל חשבונות כלליים, לאומיים, היו עושים בשביל עצמה מעשה תדירי ממושך. אבל לאנשים האלה, אחרי כל אינויהם הרבים, האמיתיים והמדומים, הן לא יגבעו פה עם ההתמצות האחרונה, למען הוריש פרי המלם לבאים אחריהם. הן האנשים האלה, הנם ככל האנשים היהודים, שכוחם גדול בפה מבעיד, ושיני ההכרח תהיינה בהם לגרושם. הן גם אתה, אך זה החילם לעשות. רק אחדים מעשרותיהם אינם מסתפקים בדיבורים בלבד. בדיבורים על תנועת החלוצים, שהייתה להם התחילה בהגודותיהם בחוץ לארץ, וכך במלחמתם בבועם אל הארץ, על האלמנט הרקוב שהיה לפניהם, ועל האלמנט הבילתי מהוגן, הבא או שאינו בא אחריהם. הן בבתים הקטנים הללו מדברים כל כך הרבה על עודות אידאלים, ומרבים על כך בדרישה וחקירה, כמה נוטל בזכרו, פקיד פלוני שביפו, וכמה אלמוני שבירושלים. והן לאחרונה, כמה חלומות וגעגועים אצל כל אחד ואחד מהם, בגלוי או בסטר, על עזיבת המקום. ואם השמה אין כאן, אם השמה לא הייתה כאן, אם אחרת לא היה יכול להיות, אם הדיבורים הרבים היו טבעיים כל כך, הנה גניחה מגוחחת הציצה מן החלונות הקטנים. החוד היה מעציב ומגוחח בשעת החגיגות הקטנות, שהיו הורכים החלוצים הקטנים הנובלים. דיאספוריו היה מתרחק מהן ככל האפשר, יען שכל הספת בני אדם הייתה מאירה בו את הקוסף הדקלום, ושום חתיכות יהודיות לא ידע לצער או הגדול. מעיד החגיסה לדקלם ברוסית, חשב לאיטקטיות. תחת זאת היה נשחף ולחגיגות הללו שבפרבר נקדימון בין איזיק רייכל, אחד מבני עיקרי המושבה המכובדים. אביב איזיק רייכל בהנה לפני תתבב שנה מפרומניה, כשהוא נקדימון היה בין הי, עוד בטרם התחילה הציוניות שלכם, כמו שהלר הגיל אומר, לבנו בשעת עיר עצון. פרדסו של איזיק כבר נושא פירות, שתי עקציות בעסק הציוני על יסוד מניות, שצביל הפידות מחהן שם. איזיק רייכל הוא טיפוס בריא, של עץ להשיר, סונה לכל שכינב, אוהב להתכבד בכלון חבריו, אינטריגנט מהישיבות והאדם מושבה, חורק שן, כשמזכירים לו פועל עברי או שומר עברי, מאוחיכו, כי, עם יהודי, טוב ורק לאכול קוגל, וגם זה לא מכערה אחת, וכי, כמו שהפלונית שלו אומרת בצדק, הן גם לעבודת הבית נחוצות משרתות, ומאכן תסיגן, אם לא מבין נשי הפועלים והשומרים הערבים. הפועל העברי, אם גם אינו רווק, כלום ישלך לך את אישתו לשרת בביתך. פניו, מהלכות, נועותיו של ריב איזיק, אינם כלל לא רק של עיקר, אלא גם לא של יושב כפר. כולו קבלן קטן, פבריקנט פעות. אגב, בזה, לא נבדל מכל בני המושבה. תחד זאת, פני נקדימון בנו, שאפיקו שטחיות של שני חכמים ספרדים מצורפים יחד, היו גם חולמים במקצת, והפלפי שלמד 4 שנים בבית ספר מקווה ישראל, ידע בכל זאת לקרוא את ההתעונות העברית שבערץ, כמעט, אחרי הפועלים הרוסים. אמרו, שהחלטה גמורה החליט נקדימון זה, ואם לא יישה לפריז. יישה לא ישה דווקא מבנות גולי רוסיה, שהיו נוונות, ולא היה מחסיר כל חגיגה שבפרוואר הזמוך. ימים החדים לפני החגיגה היו מחריזם עליה, והיו דנים בה. מעט לאת עם רבים היו הצעירים והצעירות לה. אבל הנה הגיעה שעה, הנה בא הנשף, הנה נעספו אל הבית, המוכן לנשף. וכל אחד ואחד מן הנהספים שרוי בעצר, ומחכה שוב, מחכה לזה שאחרים יסמכו, מחכה ומתראה, על שאין מסמכים. שמעמון קובן אחד בפני ראה. נשף שמח, מלגלגת ברע על ידע לפקידה צפות ועולות הלצות מקיאות מרה, המעוררות הצטחקות קטועה ושתיקה. אבל הנה עברה עוד שעה, הנה הביאו יין. זה וזה מעוררים את עצמם ואת אחרים לשיר. לשיר, לשיר, מסכימים בכל, שבו היה ודאי צורק הטובע, ילמלא היה פיו מלא מים, בשעה שהוא אוכז בראש השיבולת. גם כשהימים שלבני הנשף עברו בביטול מלאכה. השירים המלאכותיים בני השנה, שאומנם יש להם פרטנזיות להיות עממים ארץ ישראליים, אבל עוד טרם שנקלטו, כבר נהיו לזרה, הומים, הומים ואינם מגרשים את תהוע חרעה. אצלן עיקר אחד חי בכפר. אוי, לא טוב, לא טוב, לא טוב. תעמיד לראוב. מוצאים פזמונים שגורים אחרים, אבל גם את אלה נכונים להחליף בכל זה מלחדש שיביאו מאיזו מקום שיהיה ובאיזו שפה שתהיה. רבותאי יקופץ פתאום ראש הפרבר על הספסל, לאחר שהגיע לתוכו, רבע או חצי קוס, יאין номר שש, וטיפות החדות של קוניק, הכל בזול. רבותאי, הנה, נתסףנו היום. הלילה. הנוהם מניע ראשו בפשרנות. יהיה הלילה. ובכן, הנה, נתסףנו, ועל נבטל את הערב ממעומה, באפס. כבנתי, צריכים לנו פחות יותר להמתיק סוד ולהתייעץ. מה יהיה סוף, אה? מהם דהו מפסיק אותו שוב, רק מגדה להפסיק. אז, יתרגז הנוהם וימשיך להכס, רק כדי להמשיך. לא, ובנים לא. לאחרונה מתחילים לשמוע למצער לבלי להפריע בתחיפות והנאומים שאינם דרושים לשום אדם שידועים כבר בעל פה ושכבר קצה בהם נפש הכל מתחילים. בלי נאומים, הרי המצב עוד יותר. כן, מסביב לבית אריאל הפידות הייתה אטמוספרה של נאומים, דברים של דרישה וחקירה, של טביעות והתעוננות, של שאלות וקושיות. זה קיבל הלוואה וזה לא. מדוע? לזה יש תקווה ללכת לגליל ושם להתעקר, ולזה לא. למה? זה כבר נושאה מפה, וזה עדיין לא. כך? זה מביא הלומת בני ביתו. מה? משוגע? אה, אין דבר, הציונים בכל מקום אינם טיפשים, פוטרים עצמם בשקל, ואומרים שהציוניות עושה עכשיו חיל בחוץ לארץ. יש על מה לחקות? על מה? על מה קבודה, תרשיני להעיר. אסור לומר על מה לחקות, צריך לומר למה? לא, אמותר, אמותר. חבל, סוסו של הגר, מצוף סוף. אין אזרה מדיצינית, ואם היו גונבים אותו, כמו שגנבואת שלי היה יותר טוב, על גנבה הלבדה ויותר. המערבים גונבים בעצמם, נוסף על המצב המזהיר בכלל, הרי זו, כיללת הישוב ממש. האומנם, לצבי לפידות, אומרים, טובות וקרוב משמרתו. לפני מה? זו השמורה הייתה האומנם כמעט, עובדה ודעית, אף שדבר, דיברו עליהות, קודם שידע ממנה, בעל הדבר בעצמו. ועוד זאת, האובדה הייתה בלי ספק, חשובה בחיי השכנים הקרובים, ואם כגונדה היו מתחשבים בכל מקום, ומזכירים בהתעניינות, אבל כאן, בין שכני לפידות, לא דיברו על העובדה כשהיא לעצמה, וביחסה למצב ביתו של אבי המודח ממשמעותו. אלא על היוצם ממנה בנוגע לכל הישוב. מה? מעמדו של צביעין, התרופף שם, או אולי מצבו של כל העסק? אומרים, שחוץ ויא עשה שם הגיטציה לשוויתה. שוויתה בעסק ציוני? ומדוע לו, אלא שמתחילה צריך להגדיר, עד כמה העסק הוא ציוני, ועד כמה הוא מפעל פרטי. בעלי המניות של העסק הריהם אנשים פרטיים, אבל בארץ ישראל, הכל ציוניות. בארץ ישראל אין מקום לשוויתות, להחשיל את התעשייה העברית בארץ ישראל? מה? הרי שאתם גוזבים על השביטה בכלל. אולם מעניין, אומרים שבמפעל הזה יש צורך גדול מצד תעודתו, אבל אין שם כלל סדר, הכל חושבים את עצמם לי ועליו, איש אינו יודע מחברו, איש מפריע את חברו. השתם של הפקידים הוא פי שלושה מן הדרוש. עבודה איננה עשת, כל מי שבא, אם מפעל זה במסע ומתן, מקלל את יומו. כשלא רק לעבודת האדמה אין פועלים ומוכשרים. לא נכון, לא נכון, שום קטיגוריה על הפועלים. אומרים לפתר חלק מהם, זהו הגורם לשביטה. בשביטה, תלויה עכשיו הצלחת כל המפעל. השאלות והדברים השרצל בית אריאל הפידות היו כל כך רבים, עד שסוף סוף חדרו גם פנימה. אף, הדוד ההינדה המדוקאה התחילה להקשות קושיות, למרוד, ואם לא בכל ומעשים. בשבת בצוריים, כשעריה אישה, יחף ובכתון את אחת לאורור, היה שוכב מבחוץ על המחצלת שיצל הבית וישן, הייתה מביטה בעד הישנה ביחידי שבאותו כותל, אשר תחתיתו של אותו כותל שימשה לימרה השוטר, כשהיא רחובה עושה היחידי אשר במהונה, סנטרה על עדן החלון ובאיניה יגון. כך הייתה עוברת שעה עוברות שעתיים. מנורת המעור הונח אצלה בלתי פתוח, והיא אינה שרה ממקומה. על השולחן, אצל הפמותים המכלבים התגולגלו שיעורי סעודת השבת, פתותי לכם וכליפות של ביצים שלוקות, וניצבו קוסות ריקות עם דפנים מלוכלכים בקהבה שחורה בלי חלב. החזקנה לא השגיחה בכל זה. הנה נכנסה על מנה אשת בנה הערוג, מרושלת, מנובלת, אכולת קדחת, פרומת בלוזה פעורת פה, וזוהה לא נוהגת קלות ורוחצת כלים בשבת, אך גם אליה נפנה הנפטון, באיניה יגון. מה, עם השבת הזו שבת מברכין? כן. חודש תשרי, חודש תשרי. אמרה מלך היום אל המושבה לשחק, לא אכל כלום. מילה, מי השם בזה? הלולכם יש. וחמי היכן, ישן? כאן, לפני החלון, בלילה הזה, תורו לשמוע. הוא כבר נעור, כמדומה, הוא מדבר, עם הסופר? הלאי מי ידבר? המילים פזורות, מותעמות. די זה, צליל אחר בכל, צליל משונה, צליל חדש לגבי הזגנה. כל העולם החשב הוא דבירי, עולה כל הזקן מנחוץ. הזגנה אינה מבינה משהו מדבר, לשון כודש. עם השכן הקוטב, הוא מדבר רק לשון כודש. מילה, תהי לשון כודש, אבל איזה חוסר אמונה כלפי תוכן דבריו, מתגנה וליבה, והיא מנענת בראשה בבושה של ספקנות. היא פותחת את מנורת המעור. אותו הצחוק, הצחוק הקדמון, לא יעבור כבר על ספתייה לשם הקולו. ולפידות הזקן, ממשיך וממשיך. אבל רמברנט, אם אני, כדומה למשל, דווקא ברמברנט. הרי אני, איש סיכו, בא אליו בהקיפין, כביכול, לשם לגלוג על אותם המתגגים לארופה ולקולטורה שלה, החסרה להם כאן. אה, רוצה ברמברנט, אם כן, הסתכל בבת שמה עם זו, רואי אתה אותה תלית שכולת חלט? משל, למה הדבר דומה? רואי אתה עבים אלה? רואי אתה צבאים בקרן זו? הרי, לחרם ברמברנט. וקורת רוח גדולה עובר השוכב לדיבוריו התדיריים על הטבע, על הנביאים, על הרוח העברי. לעולם לאט לאט הוא עוזב את תהרים ובא אלה עמק. אל השחטה תהרים, אל החולין ואל החולניות שבחומר האנושי שלנו. עבודה חינוכית גדולה עוד צריכה להיעשות עבודה חינוכית גדולה. לאט לאט היה מתעשף גם מסביב זה השוכב שחיבה שחצייה ישיבה, כולו מקופל מתחתיו. מן הפועלים הגמורים, הפועלים למחצה, הקורספונדנטים, ופעמים גם מבעלי בתי הפרבר. ויש, שהיה בה אפילו הגר עם פניו הרכבים, הבריאים הרוסיים ועם דבריו שלו. אילו היה לכם לסובה, כי אז אפשר היה לחיות. פגשים אומרים שבת שלום, יושבים, והשיחה למחצלת אצל הפידות הייתה נמשכת עד הערב עד צאת השבת. אפילו לדידך היה פונה לפידות בעיקר אליי, מתכוון שירו אחרים וגם אני בעצמי שהוא פונה אליי. אם כן, אתה בעצמך אומר דרך אחרת אין. והפורמולה אין ארץ, אין דרך, והפורמולה שלך אינה נכונה. ואפילו לדידך, שישובנו לא התפתח, שאין תקווה להתפתחות, שאין קרקעות לכניה, משל למעל דבר דומה, אם כן, אני, יודעים אתם כולכם, אינני מסכים לכל זה. אני מאמין ביהודי הנביאים, מירי החסדן הפריח, ובנוגע לדברי ימי אמנו, גם פה אין הדבר כך, ימי אמנו, אני מתגאה. הרוח אמנו, התגלם בהם בכל גאונו, למדי, והעבותיי שמסרו נפשם על קידוש השם, לא לחינם מסו. וגם אתה לא קץ, כי אם תקופה חדשה, כן, דווקא אתה. צריך רק לשנות את ארוכינו. בזה אני מודה. מפלטנו, לא במדיניות. במדיניות נלחמתי תמיד. זו הייתה שגיעה. נגד זה צריך להילחם. אבל הלב יגיל, משל למה הדבר דומה, למה לכם כל העם, אנחנו, הנמצאים פה, הנינו, העם. מי שאינו פה, אינו ציוני בעיניי, ודי לנו, העלפים שישנם כבר פה. הילו היו פה, מעט אלף יהודים, יהודים כדויים, עובדים, דיינו, דיינו, דיינו, עכשיו, כמו שראינו, אין יהודינו, פה עומדים על המדרגה העליונה, אם כן, צריכים לעבוד בטוחם. זוהי תעודה הגונה. צריך שהגרעין, כחצי מן הסכום הזה, יש לנו כבר. במושבות אם נצטרף גם את האישוב, פועל, שבערים. ועכשיו, כך יהודיה מזרח, איני שד שקחם, הולך חרוכי וקצר עוד יותר. הרגע רק הרגע, אין הבסר ודם שבלפידות יכול לעמוד בכל זאת בכל הרגשות של קינטור ושל אהבת תהילה וניצוח המתעוררים בשעת ויכוח, וביחוד בעת שהפוזיציה שלה מתנגד מתחילה כבר לנוע. אין אני מדבר כל העת עליבה נדדך, אתה מבקש פרספקטיביות, והנה אני אומר, יהיה אפילו כדבריך, אבל שאיפתנו כשהיא לעצמה גדול להיא אורך חווה ועמוקה, שאיפה שכדאי לעבוד בשבילה. לא למסור את הנפש, משל למעד הדבר דומה, אין לנו מוסרים את נפשנו. קודם רבה, להנה תנו ולטובתנו, אנחנו עובדים בכאן, כי רק בחיים כאלה יש עושר. אם כן, איך שיהיה, ועתיין חיה יכול להכיש, כי יש חיים מיוחדים בכאן, יש מעשיים ומלחמה. ואני חוזר לשאלתי, אשר שעלתי לך אותך, כלום אין כל מלחמתנו פה, כל חיינו וישורינו פה, אני מדגיש ישורינו. זהו ריחוש, כלום אין כל זה חומר, לרומנט ציוני עם גיבורים ציוניים, פני אזכן מחסיפים, זהו המענה שלי. אז אני יוצא מעצמי, לבין אוקפי, ואני מתחיל לצעוק את נושנותי. מלחמתנו לאן מוביל, למלחמתנו, וכי יש מאיתנו מאמין בניצחוננו, וכי יש מקום לניצחון. אלמה מלחמה לשם מלחמה, הן ציוני חולם ומאמין, יוכל להיות רק איזה צעיר נילב או לא נילב בחוץ לארץ, שלא חישב חשבונו של דבר, שאינו רואה מה שגלו אל תינוק. הסופר היושב פה אין אינו יכול להעלים אין מן המציאות, והמציאות, הישור, לכל היותר הראה הוא עומד על מקום אחד ובהכרח. מפלטנו לא במדיניות, אמר לפידות, ודאי. פה לא שאלה פוליטית, בפוליטיקה יש מקום לשינוי עם הצבא רוח להשפעת העיתונות, הדרשות, אבל כאן, בענייננו, ערכם אפס. הממשלה מביטה בעין רעה. החילוק לא היה גדול, אם גם הייתה מביטה בעין טובה. אינים מדבר כבר על מקלט בטוח, זה חלום היבל. בלול של תרנגולים אתם מבקשים מקלט לאנקור הפצוע. אבל גם בשביל מטרות יותר ענבות, בשביל מטרתו של הפידות, מה צריך היה? צריך לקנות ולהעבוד. הממשלה איפה יכולה להקל ולהחביד, אבל קודם כל אין דרוש שתהה אפשרות רחבה של קניות. ובנוגע לזה הרי, אנו יודעים את המצב. נו, נניח יעירה נס, ימצאו ויקנו איזה קקרות אדמה במשך של עשר שנים, ואם הממשלה המקומית, תניח מכשולים, כמו אדהנה, במשך של עשרים שנה, ובמכיר כפול שמונה. נו, נניח, כבר קנו. מי עבוד על האדמה הקנויה? מי עובד על שם לאדמה שיש לנו? אבל נלך עוד הלאה. אפילו אלמלא היו יהודים עובדים על השאל הזה. זה חשוב, זה חשוב מאוד. אבל איזה עולם הבא לאומי אפשר להבטיח להם, לעובדים. בעד זה, אם הם אינם עובדים, טבעיים. ובעבודה, כשהיא לעצמה, אינם רואים את כל עולם. אין גם אלמלא היו נו יותר טובים, מכפי שאנו עכשיו, כלום היה עתידנו יותר בטוח פה. עתידנו במובן היותר פשוט של המילה, יום מחר. איני רוצה לנבא, אבל את האמת, אלו צריך לדען. איננו, איננו נושאים לקונגרס. אנו רשאים להביט ישר בפני האמת. ומה הוא, איפה הפלא, מעידך גיסה, שהחומר האנושי שלנו, כפי שמתונן לפידות, אינו נותן טעם לשבח. מה הוא ושמה אפשר לדרוש ממנו אחרת? אומנם נעשים פה מצידינו, מעשים שלא יעשו במובן הלאומי. אומנם המוננו כאן הוא עבר, אבל לא עבר יותר מבכול מקום, ותמיד, כשתהיין בדבר, מה עליו לעשות? גם בזה, אומנם יצדק לפידות. הדור הגדל עושה רושם של גידול מלאכותי וחולני, נפוח מבחוץ וניחר בתוך. גם זה, אמת. האומנים בראש הידועים ה יודעים את האמת, ומתכוונים להסתירה מעצמם ומאחרים, עוסקים באפס מעשה, בהתחרות ובנרגנות. אבל מהו הפלא? איך אפשר שתהי אחרת? אם אפילו השיבולים הבודדות, הבאים לעשות איזה דבר באיזה מקצוע ועושים. צפויים גם בהצלחתם לשאלת, למי אני אמל? אם רק עיניים מוצאים סיפוק גמור במאסם, כשהוא לעצמו? מה הפלא שרוב צעירי האינטליגנציה, גם מן המובחרים? את השרלטנים הקטנים אינים מביא בחשבון. טועים קצללים בלי כל התרוממות רוח, בלי כל יתד בחייהם. הנדה באיש אבן על כירפו ידיו, והוא נותן בקוס אינו, או במה שגרו המקוס? לא טוב, ודאי לא טוב, אבל אל תשכחו. כאן, אנו שותים את קוס הגלות האחרונה. אלמית תתילו איפה, השמת הרכבה של בכל הפינות, הבאה מכל פינות העולם. כל המוקה מגלה ימי הגלויות הולך אל הנחלים האחרים, ומהם, גם אל הנחל הזה. איראור יסודות, לא יסודות, ואנדר למוסיה. מה איפה אפשר להטיף, ובשם מה נטיף? לא בדבריו יוקר איש, הייתי המלך הכך להניח את דעתו של דיאספורין. כאילו, הייתי חייב לא איזה דבר. ובאמת לא הייתי חייב, כי הוא היה טעון חיזוק, ושלילתי המוחלטה הייתה גורמת לו כאב. אבל מיד הייתי נכנס מאלי בתון שלי, ומסבת פני הדברים שוב לעברי. לא אמרתי לך מעולם, שכל דבריו של דודך הם תמיד עמוקים ביותר. הוא אולי בכלל אינו עמוק ביותר. רעיה לדבר, אבי לך אחר כך, אבל יודעת, דבריו אינה מחיסים. כל משומותים התפיו, אף שאינך מסכים לו, אינו מחיס משומה. תמיד נשמע בהם היד של איזו תוכן. זוכר אותה? פעם אחת בקרקוי, החלטה בהחסניה שלי. אני עדיין מחזק בדעתי. אותה הפונדקאית הבאה בשנים הייתה אישה מצוינה. רצוני לומר, אישה שאין חזונה נפרץ בקרבנו. את כולנו, את האוכים הייתה, היא פוגשת באימרת הליצנות הרגילה. אדון פלוני בין פלוני, כלומנחה סביעה כלל מיום אתמול, שבאתה לאכול גם היום, התבין את כולנו ובאמרה אחת. לכאורה הבנה ליודזו הייתה עלולה לעשות שרתת בנפש. אבל זה הדבר שמפי האישה היא הייתה, האמרה הרגילה יוצאת תמיד בכל מיוחד. פיקחי ותמימי גם יחד. עד שאני אומר לך, ממש כסם היה בו. אבל בנוגע לדודי, הפסיקה נידי הספור עם מה הרעיה לדבר שאמרת, הרעיה לדבר רעה, והשפלת הכול, תותך מחכה כי אני אהיה לפה ובחטיפה, לרעיון התחייה ובאוספה כאילו למחות את הראש עם הבלטינאים, לרעיון הגדול של תחיית עם גדול, כפי שהוא אמר, נו, ומה השטחיות שבדבר? איזו שטחיות מיוחדה אתה רואה בזה? איזו? הוא מצחוק מרירות של מי שלא הגיעים לו. כלום כלום הדבר הוא, לפי כוחותיי? אמנם יש שיהיה לילדתי, לפעמים אני חושב, אבל לגמרי אחרת, אני חושב לפעמים, אילו לא היה הדבר מחאיב כל כך, אילו הייתה דרך אחרת, אילו היה אפשר למצער לרמוז על איזה מוצא אחר, הכיצור, אילו יכולתי, היה מקוב לכתוב על עניין הציוניות וישוב ארץ ישראל, קומדיה קטנה, בת מערכה אחת, לא יותר. האומנם זו הייתה מספיקה? כן, זה היה די ועותר לתאר את כל תנועת הקונגרסים, תנועת השקלים, עם רי קניותה והתפערות השב ודבריה על דבר שאין לה כל מושג הימנו. על מדינה שלא ראתה אפילו בחלום. שווה בן אף שכה. אנו משלמים שקלים ונושאים לדרזדם, או למנשסטר לקונגרס, ומנהיגנו מדברים עשרה רגעים עם העומדים בראש הממשלה ועם עוד רשים ועל ידי זה, תהיה פריז בעוד 20 שנה שלנו. נו, זו יפרזה. פלסטינה אינה פריז. אבל בכל אופן, כלום גם פה, במקום, קומדיה? אילולי היה הדבר מחאיב, כל כך אמרתי, ודאי זה היישוב הישן ובעיקר חדש, הדומל הישן, הברוני והבילטי ברוני, שוב בכל סדיו. אלה יקרינו הממנים משגיחים על הארבים העובדים. יקרינו האנטיציוניים והציוניים בשעה שצריך. אלה שוללה הגלות שלנו, הבאים ועושים גלות חדשה, או חוזרים להישנה. אלו בנות יקרינו, הרוצות דווקה, להיות את אשר לאהן. אלו החושבות עבודת כתיפת תפוחי זהב ועכשיו כך, כמו שאומר דודך, את אור חיינו, תיירנו, נדווננו ועושה דעת הגהל הציוני שלנו מן החוץ, אותם ציוני על הקוס שלנו, כך את אנשי המעשה שלנו. הומרים להתאכז ומתחילים בגבורה בעת שאפילו לא גיבורים אינם. את הפקידים שלנו, הצועקים על שלא באים קפיטליסטים בעוד שאין לאן לבוא. המטריעים על שאין קונים בעת שאין להם מעלים קור. עכשיו בואי להוטלים שלנו עם כל הערכי פרחי שלהם, עם יהודים המריחים, המוציאים כל פרוטותיהם לנסיעות ופועליהם המתגלגלים על אמיתות. עידית כל ערי הגולה ורפש כל ערי הגולה בבל שלמטה הייתי קורה לקומדיה זו. אבל שמענה באמת, תסלח לי להשרש עלך, זה מעניין וכי באמת גם לכתוב בכגונדה אין לאלידך בית האחרונה? זוכר אני לא אני תמיד. רק לאחר שעברתי את החפירה שבין המושבה והפרבר, בירידה ועליה עתית. החפירה הייתה צרה ובשביל לנלוג עליה לא נדרשח הרצות יותר. אמרתי בכל כמו האליטי הוא מאומק החפירה ואם גם איך טוב, אז מה? והשאלה הזאת כבר לא הייתה רק שירה חשבונית כלומר, אם גם איך טוב מה יצא מזה, מה השתנה, מה יהותיו או אם גם איך טוב מה ארביח מזה, האם יסימו להם האם לא יבטלו האם למצער יכעסו ויקללו האם גם יקבלו לדפוס? לא, לא. אשמש מילותיה נאמרו בכלל ולב דווקא בנוגע להתוכן הנידון לא הייתה שייכף גם להלמה העולמי הכולל. כלומר, אם גם איך טוב אם גם הצליח להורר כעס הכהל מה בזה? הם סוף כל האדם למות הם כולנו נמות, לא? השאלה החשית הזאת לא הייתה חשבונית, לא הייתה עולמית היא נבעה רק עשוד יסודי ונגאה אולי גם באיש שיחי שכמוני היה איש בצי יניקה, כמוני שניינו שום קביעות לא הייתה לנו בעולמנו הקרוב אנחנו, והכול איתנו נדדנו ממקום למקום משפה לשפה מתרבות לתרבות ולפיכך הוא אולי אקטור דרמטי מלידה ואני, אני סופר אשר ספת הצבאים זרלו באשר התאוון הבלתי אמצעי לחיים למרות כל ההעקרות השכליות התאוון לההרגבות העשירות והנאימות המסמכות והמאציבות של החיים של חיי האדמה לא ידע מעולם אני שירתי מאה אינטים עצה ואם גם אשר אז מה מרחוק הלאה וקרה ולנו אריה לפידות והמתה בידו הוא יקדים ויצא כבר אל משמרתו לשמור את הפרבר בלילה הזה אבל חשכת הנשף הייתי לה גם הלאה וצודרה ומשומה עלתה מחשבה גסה כי האיש העני והרעב הזה בעת שדיבר לפני שעה בביטול ותאוב תענוגות העיר האם לא הייתה בכלו איזו הפיסת כוחות שמצאה את השלומה ואת מלואה בביטול ותאוב הוא דיבר גם על זה שהאדם הוא מטרה לעצמו שהאדם צריך לבקש את מטרתו רק בלוהב כלומר בו בעצמו שהכל הוא צריך לעשות בשביל ללוהב כלומר בשביל עצמו כי באופן האחרון הרי הוא מראה את מיעוט ערכו הוא אבל האם לא היה הרושם כאילו דווקא רק עכשיו בשבתו על המחצלת בין המקשיבים והוא מדבר באוזניהם ולפניהם יש ללפידות זה ערך מהבין עצמו הוא ניגש בנלך שלושתינו כן, הרי לפידות האם כזה דנה הוא יותר מדבר שבהקרה גרידה האם יש איזו אפשרות שהחלטתו הגדולה תהץ לא יותר מדבר שבאידיאל בלבד כלום מאושר הוא הבלתי עובד מטבעו בעבודתו בעל קורכו כלום יש לו כלום יוכל להיות לו האושר של עבודת אדמה ולגבי יותר מעבודת שכל ומאונס עצמו האם אין יהודי תמוה הזה כמוני באותו ללחלטה אצל התיאטרון שבלם את העיר שריד אחרון מאותו האיסי העלוב שהיה בזמן החורבן האחרון האם רבים האם חמים דמיו סוף פרק ב' רביעית בספר מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר