 Ensimmäinen luku. Ensimmäinen osa. Seitsemän veljestä. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saareksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Maikki Roody. Seitsemän veljestä. Alexis Givi. Ensimmäinen luku. Ensimmäinen osa. Jukolan talou eteläisessä hämeessä seisoo erään mään pohjaisella rinteillä, likitoukolan kylää. Sen läheisin ympäristö on Kivinen Tanner, mutta alempana alkaa pellot, joissa ennen kuin talouli häviöin mennyt altoili teräinen villiä. Peltujen alla on niittu, apilla-äyräinen, halkileikkaama monipolvisen ojan, eli antoise heiniä ennen kuin joutui laitumeksi kylän karjalle. Muutoin on talolla avaari ja metsia, soita ja erämäita, jotka tämän tilustan ensimmäisen perustajan oivallisen toiminnan kautta olivat langenneet sille osaksi jo ison jaon käydessä entisenä aikoina. Selloinpa jukolan isäntä pitäen enemmän huolta jälkeen tulevaisensa edusta kuin omasta parhaastansa otti vastaan osaksensa kulonpolttaman metsän ja sai sillä keinolla seitsemän vertaa enemmän kuin toiset naaporinsa. Mutta kaikki kulovalkean jäljät olivat jo kadonneet hänen piiristänsä ja tuuhea metsä kasvanut sijaan. Ja tämä on niiden seitsemän väljen koto, joiden elämänvaiheita tässä nyt käyn kertoilemaan. Veliästä nimeet vanhimmasta nuorimpaan ovat Juhani, Tuomas, Aapo, Simeoni, Timo, Lauri ja Eero. Ovat heistä Tuomas ja Aapo kaksoispari ja samoin Timo ja Lauri. Juhanen vanhimmanveljen ikää on 25 vuotta, mutta Eero nuorin heistä on tuskin nähnyt 18-auringon kierrosta. Ruumiin vartalo heillä on tukeva ja harteva, pituuskohtalainen, paitsi Eeron, joka vielä on kovin lyhyt. Pisin heistä kaikista on Aapo, ehkä ei suinkaan hartevin. Tämä jälkimäinen etu ja kunnia on Tuomaan, joka oikein on kuuluisa harteoittensa levyyden tähden. Omituisuus, joka heitä kaikkia yhteisästi merkitsee, on heidän ruskea ihonsa ja kankea hampunkarvainen tukkansa, jonka karheus etenkin Juhanilla on silmään pistävä. Heidän isänsä, joka oli Ankaraan innokas metsämies, kohtasi hänen parhassa jäässään äkisti surma, kun hän tappeli äkeän karhun kanssa. Molemmat silloin, niin metsän kontio kuin mies, löyttiin kuolleina toinen toisensa rennalla maaten Verisel ja Tanterella. Pahoin oli mies haavoitettu, mutta pedonkin sekä kurkkuetta kylkinähtiin Puukonviltomenä ja hänen rintansa kiväärin tuiman luodin lävistämänä. Niin lopetti päivänsä roteva mies, joka oli kaatanut enemmän kuin viisikymmentä karhua. Mutta näiden metsärätkijänsä kautta löihän laimin työn ja toimen talossansa, joka vähitellen ilman esimiehen johtoa joutui rappiolle. Eivät kyenneet hänen poikansa kan kyntöön ja kylvöön. Sillä olivat paheperinet isältänsä saman voimallisen innon metsäotusten pyyntöön. He rakentelivat satimia, loukkuja, ansaita ja teerentarhoja surmaksi linnuille ja jäniksille. Niin viettivät he poikuutensa ajat, kunnes rupesivat käsittelemään tuliluikkua ja rohkinivat lähestyä otsoa korvessa. Äiti kyllä kuetti sekään uhteilla, että kurilla saattaa heitä työhön ja ahkeruuteen, mutta heidän oppiniskaisuutensa oli jääkkävastus kaikille hänen yrityksillensä. Oli hän muutoin kelpovaimo, tunnettu oli hänen suora ja vilpitön, ehkä hieman jyrkkämielensä. Kelpomies oli myös hänen veljensä, poikien oiva Enno, joka nuoruudessaan oli uljaana merimiehenä porjehtinut kaukaiset meret, nähnyt monta kansaa ja kaupunkia. Mutta näkönsäpä kadotti hän viimein, käyden umpi sokeaksi ja vietti ikänsä pimeät päivät jukolan talossa. Hän silloin usein veistellen tunteensa vittauksen mukaan kauhoja, lusikoita, kirvesvarsia, kurikkoja ja muita huoneessa tarpeellisia kaluja. Kertoilisi saarensapojille tarinoita ja merkillisiä asioita sekä omasta maasta että vieraista valtakunnista, kertoili myös ihmeet ja tapauksia raamatusta. Näitä hänen jutelmiansa kuultelivat pojat kaikilla hartaudella ja painoivat lujaasti muistonsa. Mutta yhtemieluisasti eivät he kuulleleetkaan äitinsä käskyjä ja nuhteita, vaan olivat va kovakorvaisia vallan, huolimatta monestakaan pieksiäislöilystä. Useimpä kyllä huometessa on selkäsaunan lähestyvän, pylkasi veliparvi karkutielle, saattaen tämän kautta sekä äitillensä, että muille murhetteja kiusaa ja sillä omaa asiansa pahentain. Tässä olkoon kerrottu eräs tapaus veljestön lapsuudesta. He tiesivät kototaloonsa riihän alla kananpesän, jonka omistajia oli eräs eukko kutsutty männistön muoriksi. Sellä hänen pieni mökkinsä seisoi männistössä lähellä jukolaa. Johtui kerran veljestän mieleen paistetut monat ja päättivät he lopulta riistää pesään ja lähteä metsään nauttimaan saalistansa. He täytyvät myös päätöksensä, tyhjän sivät pesään ja läksivät yksimielisesti metsään kuusi veljestä. Eero pyöri silloin vielä äitinsä jalkain juuralla. Mutta koska he ehtivät eräälle solisavalle ojalle pimeässä kuusistossa, rakensivat he valkean äyräälle, kääriivät monat ryysyihin, kastoivat ne veteen ja panivat paistumaan kihisävään tuhkaan. Ja kun herkut olivat viimeen kypsyneet, söivät he maittavan atrian ja astelivat siitä tyytyväisinä kotijansa taas. Mutta kotomäelle ehdittyä kohtasi heitä hirmomyrsky, sillä olipa jo heidän tekonsa tullut ilmi. Männistön muori äähentelijärjehuji ja kivaalla katsannalla kiirehti veliksi ja vastaan heidän äitinsä, kädessä vinkuva ruoska. Mutta eivätpä mielineetkään pojat käydä kohden tuotavihuria, vaan kääntyivät takaisin ja pakenivat jälleen metsien turvaan, huolimatta äitinsä huudoista. Meni nyt päivä, meni vielä toinen, mutta karkuureita ei kuulunut. Ja tämä heidän viipimisensa saattoo äitin lopulta kovin levottomaksi, ja vihansa muuttui pian murheeksi ja säälinkyyneleiksi. Hän läksi heitä etsimään, etsi metsät ristiin rastiin, mutta löytämättä lapsiansa. Saipa asia yhä kamalaman muodon, ja vaati viimein kruunun miehiä käymään asiaan käsiksi. Sana saatettiin jahtivoudille, joka viipymättä kokon kutsui koko toukolon kylän ja sen ympäristön. Ja nyt läksi joukkosekään nuoriaetta vanhoja, naisia, niin kuin miehiäkin, jahtivouden johtamana, pitkänä riviinä urkkimaan ympäri metsää. Ensimmäisenä päivänä etsivät he läheisimmillä tienoilla, mutta ilman toivottua seurasta. Toisena päivänä siirtyivät he kauemmas, ja koska astuivat korkealle määlle, näkivät he etäältä erään suon partalta sinisen savupatsaan kiertoilevan ylös ilmaan. Tarkatsi merkitsivät he suunnan, josta savu suitsusi, ja sitä kohden jatkoivat he retkensä taas. Viimein likemin jouduttuansa kulivat he äänen, joka lauloi seuraavalla tavalla. Eleettiinpä ennenkin, vaik ojantakan oltiin, ojapuita poltettiin, ja ojaast oltta juotiin. Silloinpä jukolan emääntä kuultuansa laulun ilahtui suuresti, sillä hän tuntsi sen poikansa juhanin ääneksi, ja kumahtali usein metsä tulinuijan paukkeesta, josta kaikesta etsiä nyt varmaan havaitsivat lähestymänsä karkulaisten leiriä. Siitä antoi jahtivooti käskyn piirittämään pojat, ja sitten heitä lähennemään hiljaisuudessa, mutta pöseämään kuitenkin matkanpäähen heidän majapaikastansa. Tapahtui niin kuin hän käski, ja koska joko piirittäen väljäkset puolen oli heitä likeynyt noin 50 askelta, säisahtuisiä silloin. Ja ilmeistöi nyt seuraava näky, rakettu oli kiven juurelle havuista pieni koiju, jonka ovella makasi juhani sammalleisella sijalla, katselen ylös pilviin ja laureskellen. Kaksi kolme syltää koijusta loimatte iloinen valkia, ja sen hiilistössä korventelisimöoni ansalla pyyttyä teereä päivälliseksi. Aapo ja Timo on noetuilla kasvoilla, sillä olivat pahe äsketään olleet tonttosilla, paistelivat nauriita kuumassa tuhassa. Pienen Savi-ropaakon partaala istui äänetönna lauri, tehden Savi-kukkoja herkiä ja uljaita varsoja, ja oli hänellä heitä jo aika rivi kuivomassa sammalleisen hirren kyljällä. Mutta tulinujaa paakutteli tuomasta. Sylki maaki velleen pahtoisen syljen, asette siihen turisen hiilen, ja tämän päälle viska siihen kaikin voimin toisen kiven, ja jöske usein tuima kuin tavallinen kiväärin paukaus kajahti ympärille, ja Nokinen Savu kivien välistä pyörähteli ilmaan. Johani. Elettiinpä ennenkin, vaikka ojan takan oltiin, mutta peekas meidän kuitenkin viimein täällä peri. Se on niin kuin kädessä te mullisaukon pojat. Aapo. Senhän minä kohta sanoin käydästämme jäniksenpasiin. Voin meitä hulluja, sessit ja mustalaiset tällä tavalla rähmästelköet ilmi taivaan alla. Timo. Jumalan taivas kuitenkin. Aapo. Asua täällä Susien ja Karhyen kanssa. Tuomas. Ja Jumalan kanssa. Johani. Oikein Tuomas. Jumalan ja hänen enkeleensä kanssa. Maa, jos nyt taitaisimme katsoa autuaan sielun ja ruumiin selmällä, niin selvästi näkisimme, kuinka koko joukko sujelevia siipienkelijä on meidän piirrettänyt ja kuinka itse Jumala harmaan ääjäänä istuu vallankeskelemme tässä kuin armahin isä. Semeoni. Mutta mitä aattlee nyt äitiparkka? Tuomas. Hän mielisi peitota meidät paistikkaiksi, koska maan kynsinsä joutuisimme. Johani. Ai, poika, saisimme pa saunan. Tuomas. Saunan saunan. Johani. Kipinoitsevan saunan. Niin, kyllä sen tiedät. Aapo. Se viimeinkin on saatavamme. Semeoni. Hyvin tietysti. Sen tähden on parasta mennä ottamaan se saunan ja päästä kerran näistä herkäpäivistä. Johani. Herkä ei juuri käyskellä kämmä paehtoisesti teuraspenkiin, veikka seni. Aapo. Mitää jaarittelet, poika? Talvi lähestyy ja meille ei annettukan syntyissämme Turkian eskaan. Semeoni. Ei siis muuta kuin kotia Mars. Ja tulla on löylytetyksiä syystä kyllä. Syystä kyllä. Johani. Säästökön, veljät säästökön, selkämme vielä kuitenkin muutamat vuorokaudet. Emme hän tiedä, mitä pelastuskeinoa Jumalla meillä keeksiä vielä mennessä parin kolmen päivän. Niin täällä, täällä pylyt, käymme vielä. Tuossa päivämme tuon kantasen valkean ympärillä ja yömeen havuisessa kojussa rahoitellen rennakkai rivissä kuin emään naskit pahnoilla. Mutta mitä sanot sinä, lauripokko, siellä Savilaukussa? Mitää, käymmekö korjasti Pieksiees löylyyn? Lauri, ollaan hän täällä vielä. Johani, sen hän minäkin parhaaksi harkitsen. Juuri niin, mutta onpa sinulla siellä karjaa oikein aika lailla? Tuomas, on sekä karjaa, että siipi eläimiä sillä pojalla. Johani, huikea liuta, turistpa sinusta oikein kukka maakari. Tuomas, oikein pläätälä. Johani, oivallinen pläätälä, mikä rössän kukka sieltä nyt taasen heldiikynsistäsi? Lauri, tämä on vain tuomoinen, pikkuinen poika. Johani, kas tuotanallikkaa. Tuomas, tekee poikia kuin mies. Johani, poikia kuin tervaskannon päitä ja ruokkii kuin mies sekä pojatetta karjat. Mutta välijät, välijät, ouduttakaa jo päivällinen pöyteen. Sillä maani rupee motkottamaan. Pane mujua, pane kiehua mujua tuo nauriin paistavalle kyljelle tuossa. Kenempä on vuoro lähteä nauritavarkaisin? Simeoni, menumpa on taasen käyminen synnin työhön. Johani, henkämme piteeksi täytyy meidän hieman nöpistelä toisen omasta. Jos tämä on syntiä, niin on se niitä pienin piä kuin tehdään tässämaa toisassa maasta. Ja katso, jos kuolle ilman muuta synnin merkkiä kirjassa, niin eihän tuo pieni variksen jalka minua juuri estäisi pääsemästä vähän parempaan elämään. Siitä oikeasta häsalista minua pienkin näsettäisi ulos. Sen mä kyllä luulen, mutta ainahan annettaisiin pojalle siellä jonkin ovenvartijan virka, ja säkin olisi hirmuisesti lystiä. Niin, uskokaamme niin ja ottakamme suruttomasti, mitä kerralla kupuimme mahtuu. Aapo. Mutta katsompa jo parhaaksi, että heitämme kuokkoa naurismaan ja etsimme itsellemme toisen. Vähentyminen päivä päivältä saattaa pian omistajan vartioimaan maatansa yöt ja päivät. Jahti vouti. Ei yhtään surua siitä juonasta enääpoikaset, ei yhtään. No, no, miksi hän täilette. Katso kaan, joukko suojelevia enkelijä on teidän piirittänyt aivan sukkalasti. Niin haast oli voutiveliäksille, jotka pahoin peljestyneiden rynkäsivät ylös ja kaapasivat juoksemaan mikään minnekin, mutta huomasivat pian kauhistujen tiensäteljetyksi kaikkiaalta. Silloin lausui taasen vouti. Apajassa hän olette luikkarit, korjasta apajassa, josta ette pääse ennen kuin on teitä hieman suumustettu muistoksi, pieneksi muistoksi teille, mitkä jalkajuoneet olette meille saattaneet luikkarit. Tänne muori koivun oksollanne ja antakaa teille oikein lämpöisestä kourasta. Jos niin, että kohtaisitte vastakyntä, niin ompa tästä teille apumuin jea. Seurasi nyt kuritus äitinkädestä, käyden miehestä mieheen yli koko poikaparven ja kovaa oli kuokkalan korvessa rähinä. Kiivaasti kyllä käyttäkin metsansa muori, mutta jahti vouti vakuutti heidän kuitenkin saaneen liian liepeän saunen. Mutta koska tämä viimeinen toimi oli tehty, läksivät he kukin kotijansa, niin myös äiti poikinensa. Kaiken tienhän pauhasi ja torelikarkulaisia, eikä vielä heidän kotijat tultuansa kaan lakanut mürsky. Vieläpä rakentaistaan poilensa ateriaan laukku tuolelle metelytsi eukko. Uhaten heitä uudella pieksiäis saunalla, mutta nähtyään, millä ahneudella he iskivat hanbaan leipäin ja selakkaan, kään sihän kasvansa heistä pyhkäisten salakyynelleen ruskelta, karheilta poskeltansa. Niin päättyi poikien karkuretki, ja tämä oli tapaus heidän lapsuutensa ajasta, johon kertomuksestani poikkeisin. Peliesten parhaita huvituksia oli myös kiekon lyöminen, jota leikii hei vielä miehuutensakin iänsä rakastelivat harjoitella. He silloin jaettuina kahteen joukkoon taistelivat kiivaasti, kumpikin puoli pyrkien kohden määrättyä esinettä. Kovaa oli silloin huuto, juoksu ja temmellys, ja tulvana virtasi hikiä heidän kasvoltansa. Humisten hyppeli kekkopitkin tietä, ja ponnahti usein kartusta miehelle vasten kasvoja, niin, että kun he palasivat leikistä, oli yhden ja toisen otsavarustettuna aika sarvella tai poske ajettuinen symbolaksi. Niin kului heidän nuorutensa päivät, käsät metsissä tai maantiellä kiekkoa heittäessä, talvet koron uunin päälle hiottavassa kuumuudessa. Mutta huomasivat va väljetkin aikojen muuttuvan. Tapahtui paasioita, jotka saatoivat heitä enemmän kuin ennen muistelemaan huomispäivää ja siirtymään vähän entisistä menoistansa. Heidän äitinsä oli kuollut, ja tuli nyt yhden heistä astua isännyyteen. Hillitsemään taloa pääsemästä perinkumoukseen ja huolta pitämään Kruunberon maksosta, joka jukollan avarien maiden ja metsien suhteen ei kuitenkaan ollut suuri. Mutta puuha ja tekemistä on ainakin hävinneessä taloussa. Tuli vielä harjaksi kaikille tälle, että Petäjän uusi rovasti oli kaikessa virkansa toimessa peloittavan angara mies. Liaoinkin laiska lukioille oli hän armoton. Käytelen heitä kohtaan kaikkia keinoja myös jalkapuun rangaistusta. Niinpe oli hän jukollan poikihinkin teroittanut tärkan silmänsä. Oikein palautamiehen kautta oli hän antanut heille kiivaan käskyn, että he tavallista vikkeelämen saattaisivat itsensä lukkarin vuoksi oppiaksensa lukemaan. Ensimmäisen luvun, ensimmäisen osan loppu. Lukiana Maikki Rody alaskassa. Ensimmäinen luku, toinen osa. Seitsemän väljestä. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saareksesi tai ilmoittautuaksesi vapaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org Lukiana Maikki Rody Seitsemän väljestä LexisGivi Ensimmäinen luku, toinen osa. Muistelen näitä seikkoja. Istuessaan kotona avarassa tuossa eränä iltana syksykesällö haastelivat veljekset keskinänsä seuraavalla tavalla. Aapu. Sanompi, tämä hurja elämä ei käypäisin. Maan on se loppu viimein hävitys ja turmio. Peljet, toiset tavat ja toimet jos toivomme onneen ja rauhaa. Juhani Haasteletpa oikein, sitä ei taida kieltä. Simeoni Jumala paratkoon, hillitön, villytti on elämäme ollut aina tehän päivään asti. Timo, ompa tässä elämässä elämää ja maailmassa maailmaa. Kyllä kelpaa, jos käskeekin. Oho! Juhani Liian hurjosti tai oikean men sanottu liian huolimattomasti olemme eläneet. Sitä ei taida kieltä. Muistakaa me toki nuoruus ja hulluus, vanhus ja viisaus. Aapu. Mutta joo, on aika viisastua. Aika on panna kaikki haluttiä himoot järjen ikeen alle ja etuinenästä tehdä se joka tuo hyötyä, vaan ei sitä joka makeammalle maistuu. Nyt viipymättä rakentaman taloamme kunnialisen kuntoon taas. Juhani Oikein haasteltu. Ensiksi kälkääme lannankimppuun niin kuin sontiaiset ja paukahtelkoon havutukki jukolan nurkissa aamusta iltaan. Karja uhkea karja antakoon moskaa puolestansa korotteeksi myös. Ja nouskoon tarhame kasat korkeat kuin kuninkaan lennon kultaiset muurit. Niin teemme. Ensimaanan tänä aloitamme ja juurasta jaksain. Aapu. Miksi ei oo huomenna? Juhani. Vasta ensimaanantaina. Eihan ole vahinko harkita asiaa vielä kybsemmäksi. Niin olkoon sanottu. Ensimaanantaina. Aapu. Mutta yksi pykälä on meille kohta suoritettavana. Tämä on laita. Jos talompi toomme toivomme järjestystä ja pysyväisyyttä, niin yksi olkoon esimies ja isäntä. Me tiedämme, että tämä oikeus ja velvullisuus on Juhani joten se kähänen esikoisuutensa että äitimme määröksen kautta. Juhani. Niin, niin se oikeus, valta ja voima on minun. Aapu. Mutta katso, että sitä sapuisesti käyttäjät ja yhteisäksi hyödyksi. Juhani. Parastani tahdon koettaa, mutta kun vaan tottelisettä ilman könistämistä ja ruoskaa, mutta parastani tahdon koettaa. Aapu. Ruoskaa. Juhani. Jos niin tarvitaan ne etkös. Tuomasta. Puhu koirilisiruoskasta. Timo. Et peh, mitä kruunun maatani sinä, et koskaan. Sen tehköön lain ja oikeuden hurja, jos selkäni syystä syyhy. Juhani. Miksi iskättä kiinni löysään sanaan? Onhan teillä tässä onnemmessa jaa, jos vaan sovintovallitsee ja sarvet pannaan syrjään. Eero. Tarkasti kuitenkin määrättäköön keskineiset suhtemme. Aapu. Ja kuulkaamme jokaisen mieli. Juhani. Mitä sanot Lauri? Harva sanainen aina. Lauri. Sanoisimpa jotain. Muuttakaa me metsään ja heittäkää me hiiteen tämä maailman pahu. Juhani. Hää. Aapu. Mies houri taas. Juhani. Laisimme metsään. Mitä hulluuksia? Aapu. Ole huolimatta. Katso näin olen tuumailut. Sinulla juhani on ensiksi valtaastua isännyyteen, jos niin tahdot. Juhani. Minä kun tahdon? Aapu. Me toiset, niin kauan kuin viivymme kotomme rakkaissa nurkissa ja olemme naimattomia miehiä, teemme talon työtä, syömme talon ruokaa ja saamme tästä vaatteet. Kuun ensimmäinen maanan tai paitsi kylvö ja leikkuaikana olkoon aina oma päivämme, mutta tulkoon meille silloinkin talosta ruokaa. Vuosittain antakoon taloon meille kullakin puolen tynnyrin kaoroja kylvöön. Ja vuosittain olkoon meillä valtaraketa yhteishuhta, jonka suuruus on vähintäkin kolmen tynnyrin ala. Näin ovat tuumani kotommeja naimattomuuden kannalta, ja minä tiedän, ettei yksikään meistä kernaasti siirry jokolan armaiden alujen vaiheilta pois ja eihän pakota siihen tilamme ahtaos, vaan ompa väljyttä seitsemälle väljelle näillä mantereilla. Mutta hän, joka aikavoittain tuntesi halun perustamaan itsellensä omaan asunnon ja perheen, eikä kuitenkaan mielit tässä lainvoimalla ja maamittarikustannuksilla käydä pierstoilemaan taloa, eikö taitaisi hän tyytyä yraavan etun. Perikön hän talosta kappaleen maata, joon hän rakentaa huonensa ja pellot sen ympärille. Saako hän myös osaksensa jonkun muisen nittulohon, ja olkoon hänellä valta raivata itsellensä metsästä heinemaata lisäksi, niin että voi elättää pari hevosta ja neljäviisi nautaa. Ja ilman yhtään veroa ja ulostekua viljelkyön tilansa ja nauttikoon sen tuotteita niin hän kuin hänen lapsensa eläskellen rauhassa omalla pohjallansa. Niin, oleminä asiaa aprikoinut. Mitä sanote? Juhani, jotenkin järkevästi aprikoittu. Ottakaa me punnyttaviksi nepykälät. Lauri, mutta toisin tehty vielä järkevämmin tehty. Muuttakaa me metsien kohtuun ja myykääme vihelijäinen jukola, tai pankaamme se vuokralle rajaportin ahka peitturille. Hän on meille ilmoittanut halunsa siihen kauppaan, mutta vähintäkin kymmeneeksi vuodeksi tahtoo hän haltuunsa talon. Tehkää me niin kuin sanoon ja muuttakaa me hevosinemme, koirinemme ja pösyinemme juurelle jyrken impivaaren vuoren. Sinne rakentakaa me itselemme iloinen pirtti iloiselle päivän kaltevalle aholle ja siellä pyydellen salojen otuksia elämme rauhassa kaukana maailman menosta ja kiukkuisista ihmisistä. Näinpä olen itsekseni tuumiskelut yöt ja päivät vuosien kuluessa. Juhani, onko peveli riivanut sun aivospoika? Eero, ellei peveli, niin metsän ei toh. Lauri, niin tumailen ja kerranteen. Siellä eläisimme vasta herroina, pyydelle lintuja, oraavia, jäniksiä, kettuja, susia, määyriä ja pöyrykarvaisia karhuja. Juhani, no peijakas, annapas mennä koko noakin arkkia aina hiirästä hirveen asti. Eero, siinä vasta neuvoo, sanoa jäähyväiset suolalle ja leivällä ja imeän verta hilloa lihaa kuin hyttiset ja lapinnoidat ja söisimmekö vielä kettua ja suttakin impivarankomeroissa kuin karvaiset vuoripeikot. Lauri, ketuista ja susista saamme nahkoja, nahoista rahaa, rahalla suola ja leipää. Eero, nahoista saamme vaatteet, mutta liha, verinen, höyryävä liha olkoon ainoa ruokamme. Suola ja leipää eivät tarvitse apinat ja papiaanet metsässä. Lauri, niin tuumailen ja kerranteen. Timo, ottakaa me asia harkittavaksi juurasta jaksain. Miksi emme taitaisi pureskella metsässäkin suola ja leipää? Miks emme? Mutta Eero on irvi hammas, aina tiellämme, aina pitkänä kantana kaskassamme. Ken voi kieltää metsän asukasta tuolloin tällöin lähestymästä kyljenkin nurkkia, tuolloin tällöin, aina kun tarpeet vaativat. Vai isketkö minua silloin puulla päähän, Eero? Eero, en veljeni, vaan vieläpä suolojakin saat, jos marjoja tuot. Muuttakaa pojat, muuttakaa minä en kiellä, vaan tulempä teitä vielä kyytiinkin, vien teitä tästä oikein suureen travia. Juhani. Mutta pienpä kyydittäisivät metsän haltijat heidän sieltä takaisin, minä takaan sen. Lauri, toisen kerran tullessa on kotoinen kynnys korkee. Minä tiedän sen, ja elää luule, että kolkutan ovellesi enää, koska sen kerran heitin. Vappuna muutan. Timo, kuka tiesi tuleen minä kansas? Lauri, minä en kiellä, en käske, teen niin kuin sydämäsi parhaaksi katsoo. Minä muutan tulevana vappuna Impivaaran aholle. Ensiksi hän siellä, kunnös pieni lämmin pyrtteni on valmis, ason isoisämme turpentuneessa sysikoijusta. No, silloinpä tehtyäni oman päivätyöni, lepään vasta rauhan majassa, kuulellen, kuinka kontio korvassa viheltää ja teeri puhalteliä sompiossa. Timo, minä tuleen, Lauri, olkoon sanottu, Lauri. Tuomas, elleivät parane tässä ajat, niin seuraan teitä minäkin. Juhani, tuomaskin, sinäkö muuttaisit myös? Tuomas, elleivät ajat parane. Lauri, minä muutan vappuna, vaikka lähestyisi jukollon taloon makeonleivän päivät. Timo, sinä ja minä, me kaksi, me muutamme tästä sompion suollekuin keväiset kurjet ja ilma ja tuulet soii. Juhani, hi di ai, mutta kas jos totuuden tunnustan, niin Laurin aikies on salaista vetoa. Metsä houkuttelee, voi peveli, tuntupa, kuin näkisin sen metsän takana ilman ihanan lakeuden. Aapo, te hullut, mitään aattelette, muuttaa metsään. Meksi, onhan meillä taloja huoneet. Kattakultainen pääme päälle. Juhani, tosi meillä on talo, jossa riipomme kynsin ja hampai, niin kauan kuin se vähänkin suurukselle hajahtaa. Mutta katsos, jos nyt kovaa onni kiertäisi tässä kaiken Nurin neskoin, vastoin miehen parhaita tuumia, niin olkoon metsä takaa taloni, jonne piankin tästä vilkaisen, koska viimeiset tuutissa koliisee. Niin, talompin on toimeen, ja raatamiseen nyt iskeme pelottavalla vauhdilla, ja käykääme taasen pykälään, joka tässä oikean, miten olikin kysymyksenä. Minun tyhmän pääkalloni mukaan on Aapo Ylimolkaan harkinut asiat jotenkin järkevästi, ja kaikki käy hyvin, jos vaan itse kukin kohdastamme, harrastelemme yksimielisyyttä ja sovintoa. Mutta katsos, jos riitaa etsimme, niin kyllä pälöydämme aina syytä niskaharjastemme kohotteiksi. Simeoni, missä emme löydä sitä niin kauan, kuin tuo vanha atamii kutittelee ja kutkuttaa meistä täällä Luun ja Nahan välissä? Timo, vanhan atamin olen aina ajatellut vanhaksi, vakavaksi, taatoksi, viltihadussa, mustassa pitkä takissa, polvihousuissa ja punaisissa liiveissä, jotka ulottuvat aina jollelle miehen napaa. Sellaisena ukkona astelee hän aatoksissaan ja ajelee herkäparia. Simeoni, vanhalla atamilla tarkoitetaan synnen juurta, perisyntiä. Timo, minä tiedän, että hän on perisynnin tunnusmerkkiä esikuvaa, se sarvipää saatana helvetistä, mutta sellaisena pokkona, kuin sanoin hän astelee edessä, ajelee herkäparia. Sitä en voi auttaa. Juhani, tämä uskon pykälä jääköön ja pysykääme asiassa. Aapo, mitä tumiskeleemme noista kahdesta meidän torpistamme, huohenkalmasta ja kekkurista? Aapo, muistettava on, että niiden molempain hallitsijat myyrivät kerran maansa raasta kolkosta korvesta ja heitä ei siis karkoiteta turpeiltansa pois, joka oliskin väärin. Ninkä on kuin heillä on hän astelee edessä ja sittenkin määrä lakii heille tilasta jonkun vanhuuden turvan. Niin on laita siinä kohdassa. Mutta katsillaanpas erästä toista seikkaa, joka lulakseni on jotenkin napakassa. Sillä se on täällä meidän tärkein askelemme, se joko saattaa päänharmaaksi ennen aikoja tai tuo meille elämän poudan ja päättää viimein päivämme illan kulta ruskoon. Ja sinumpa Juhani se ensiksi huomaas siis, mitä sanon. Emännätön isänyys on puoletonta ja ontuvaa. Talou ilman aitanpolulla astelevaa emäntää timo. On sudenpesää ilman naarassutta tai saapas ilman toista saapasta. Totisesti on tuupa, se niin kuin Aapo sanoi. Aapo. Talou ilman aitanpolulla astelevata emäntää on niin kuin pilvinen päivä ja sen perheen pöydän päässä asuu ikävyys niin riutuva syksyilta. Mutta hyvää emäntä on talon kirkas aurinko, joka valaisee ja lämmittää. Katso, ensimmäisenä jättää hän aamulla vuoteen, sotkee taikinansa, rakentaa miehellensä suurusta pöytään, evästää heidän metsään ja siitä kiirehtii hän kiulukourassa tarhaan lyfsämään kirjavan karjansa. Nyt hän leipoo, hyöri ja pyöri, nyt hän on pöydän ääressä, nyt keikahtaa hän tuolla kinkin päässä leipekämmänillä ja nyt hän pyrynä kohentelee uunia, joka ammentaa hohtavasta kidastansa tulta ja savua. Nyt hän leipäin nouss tässä viimein itsekin lapsirinnoilla, ei nehtii syökimpaleen leipää, paistetun silaakan ja ryippää haarikosta piimää päälle. Mutta eipä unohda hän halliakaan, talon uskollista vartiaa portaalla, eikä kissaa, joka unisenä unimpäältä liillinen katsehtelee. Ja nyt hän taasen hyöri ja pyöri, kääntyä keikkuu, sotkee vielä toisen taikinnan kaukalonsan nousemaan, leipoo sen leiväksi ja paistaa ja virtana juoksee hikii hänen otsaltansa. Mutta katso, päivän laskiessa on hänelle leivät katossa, paras ladottuna vartaseen, joista raitis elämäliehahtaa alassa. Ja silloinpä miesten tulessa metsästä, vartoo heitä yllöllinen pestyllä pöydällä. Mutta missä on emääntä itse? Tuolla hän pihaalla taasen lypsee väärä sarvisia nautojansa ja kiulussa helluu reiskan sohisipa vahtoinen harja. Niin hän hyöri ja pyöri, niin hän kääntyä keikkuu ja vasta, koska toiset juraavat jos se keimmässä unessa, kallistuu hän siunaten vuoteilensa. Mutta ei hän vielä kään olla työnsä ja toimensa kaikki. Tuskittelemät, että hän yönkuluessa nousee sieltänsä hetkittäisin, tunnittaisin, nousee viihdyttämään pienoista lastaan, joka tuossa itkee hyürytteleä kehdossansa. Tämä väljet on oivallinen emääntä. Juhani, hyvin puhuttu aapo ja käsitämpä puheesi tarkoituksen, senemittään pyrkii taivuttamaan minua naimiseen. Niin, minä ymmärrän. Vaimo sanoit sinä, on tarpeellinen kappale huoneen hallituksessa. Tosi. Mutta eläppäs huoli. Toivos lullakseni täyttyy piankin. No, no, niin. Tunnustampaa, että mieleni täyttäpäätä on jo iskenyt tyttöön, josta toivon saavani avion ja hyvään elleivät petää minua vanhat merkit. Niin, väljet, toiset päivät ja toiset konstit meitä lähestyy. Ja päälleni otettava isännyys minua ankarasti huolettaa. Isännan, isännan hardioita minua täällä hirmuinen taakka ja suuri on kerran tilinsä tuomiolla. Minunpä edes vastauksessani olette nyt kaikki ylisumman. Muistakaa se. Tuomas, sinun, mitä vasten? Juani, minä olen isän tänne. Minunpä kämmenpäistäni imetään kerran vereni teidän tähtenne. Tuomas, itse vastaan minään sekä ruumiini, että sieluni edestä. Timo, itse minäkin vastaan he. Aapo, veli juhani huomaa, että sellaiset lauseet synyttävät paha-verta. Juani, en tarkoittanut paha-verta enemmän kuin paha-lihakaan, mutta niinkuin terva, niinkuin karjainen kuumana kesänä, takeruitte bimmatusti turhaan merkittömän sanaan, vaikka tunnetta sydämeni perinpohien. Minä en äärkästyn. Aapo, tämä jääköön ja sanoo meille nyt, jos mietit kennun tyttö, joka sydämme sijon puolensa vetänyt. Juhani, sen tahdon sanoo huikailematta likka, jota armottomasti rakastan, on mennisten muorin venla. Aapo, hm, juhani, mitään sanot? Aapo, hm, minä vaan sanon. Tuomas, kiusallinen asia. Simeoni, venla kas, kas, mutta olkoon kaikki taivaan esän huomassa. Aapo, hm, vai venla? Juhani, mitään te mörisette, mutta aam, minä aavistan jotakin ja varjelkoon meitä Herran poika, mitään puhukaan suunne puhtaaksi. Aapo, kuule, jo vuosia on aatokseni tytössä hartasti askaroinut. Simeoni, jos hänen on luoja minulle miksi murehtisin? Eero, älä yhtään. Hän on sinulla suotu ja minä otan hänen. Juhani, mitään sanot Tuomas? Kiusallinen asia. Tyttö mielyttää minua kovin sen tunnustan. Juhani, vai niin, vai niin, hyvää, entäs Timo? Timo, minä teen samaan tunnustuksen. Juhani, Herran poika ja kaita rannan kusta, mutta Eero, Eero, teen saman vilpyttömän tunnustuksen. Saman vilpyttömän tunnustuksen. Juhani, hyvää, hyvin hyvää, ha haa ja Timo, Timo, tyttö on minulle vahvasti rakas sen tunnustan. Tosin pieksi hän minua kerran aika lailla, huhtoi minua tiitistä silloin oikein vahvasti ja muistampa sen löytyksen. No no, Juhani, vai niin, vai niin, sillä nyt on kysymys, Tokko hänä rakastat. Timo, jaa, jaa, sen teen ja vahvasti, jos nimittäin hän rakastaa minua takaisin. Juhani, niin, niin, astut siisti elleni myös. Timo, en suinkaan, en suinkaan, elle toden teolla voi mieltäs hillitä, mieltäs ja kieltäs. Muutenkin pidän tuosta luntusta paljon ja tahdon myös parastani koettaa saada hentävaimukseni. Juhani, hyvää, hyvää, mutta mitä sanoo Lauri? Lauri, mitä on minun tytön kanssa tekemistä? Juhani, kenen puolta pidät? Lauri, en takeru asiaan, en tuolta enkä täältä. Juhani, teepä tästä kuitenkin soppa. Lauri, siihen en pistä lusikkaani minä. Juhani, kaikki siis paitsi Lauri. Pojat, pojat, jukolan veljeskuntaja sokuuni suuri, nyt esketään, ja maa ja taivos täräjää. Nyt kultaiset veljet, veitsi, kirves tai halko, ja yksi kaikkia vastaan, ja kaikki yhtä vastaan kuin seitsemän sonnia. Olko on menneeksi, ja halko on aseni, tuohon visapäiseen tartun minä, ja syttäköen hän itseänsä, jonka pääkuori saa siitä päreen. Ottakaa halko ne pojat, ja astukaa esiin, jos on teissä miehen vastusta. Eero, tässä seison aseissa, vaikka vähän matallampi muita. Juhani, sinä kavun napu, mutta kaskun huomaan taas tuon pilkallisen, tuon salaisen, tuon furbiiskatun irvistyksen naamassasi, ja näkyypä kuin tekisit vaan leikkia koko asiasta, mutta kyllä sinun opetan. Eero, mitää huolit siitä, kun vaan halkoni tekee totta. Juhani, kyllä sinun opetan kohta, ottakaa halko ne, ottakaa halko ne pojat. Timo, tässä olen minä ja minun halkoni, jos niin tarvitaan, minä en tahdokkaan viha ja riitaan, mutta jos niin tarvitaan. Juhani, halkos tuomas, tuomas, menee hiiteen halkoinesipölle. Juhani, istu ja pala. Simeoni, hirveää, pakanallinen ja turkkilainen on tämä meteli, mutta leikistä luovun minä ja heitän naimaasia, niin Herran huomaan. Lauri, pois luovun minä. Juhani, sen tähden siirtykää tesivulle, siirtykää sivulle jaloista pois. Käy halkois aapo ja kajahdelkoot jukolan seinät pääkallojen haljetessa, tulta ja sarvipäitä. Aapo, kurja on ihmislapsi, kauhistumpa, Juhani katsellessa, niin muotoasi nyt, nähdessäni, kuinka silmässä pyörähtelee ja tukkas seisoo pystyssä kuin takko heinä. Juhani, annas seista, annas seista, se on juuri se tavallinen ja oikea Jussin tukka. Eero, pysyinpä sitä pöllyttää hieman. Juhani, sinä peukalo, parasta, että pysyt korjasti nurkassa, pois minun tulee sinua armo. Eero, vie ajoissa nurkkaan tuo hirveän leukas. Sitähän minun tulee armo, sillä se jo tutisee ja tärisee kuin kerjäläinen. Juhani, katsos, kuinka tämä halko tutisee, katsos. Aapo, Juhani, Eero, lyö, luulenpa, että sataa täältä takaisin ja ehkä sataa oikein rakeita suuria kuin halkoja. Lyöt tänne. Juhani, kyllä. Aapo, et lyö, Juhani. Juhani, mene tunkiolle sinään tai ota halkos ja puolusta itseässä. Pehmitämpä muutuen pääsi, ota halkos. Aapo, missä on järkes? Juhani, tässä visapäisessä halossa, katsos, nytpä se hiiskuu sanasen. Aapo, varro, välivarro, kunnes minäkin tempaisen kourani aseen. Kas niin, tässä nyt seison makkarehalko kädessä. Mutta ensin pari sanaa sinä jukolan kristillinen veliparvi ja sitten tapelkaamme kuin hullut sudet. Huomatkaat, mies vihan bimmassa on verta janova peto, vaan ei ihminen. Hän on umpi sokea näkemään, mikä on oikeus ja kohtuus, ja kaikkein vähimmin voi hän vihansavallassa suorittaa rakkauden asioita. Mutta jos nyt kuitenkin koettaisimen järjen kannalta katsolla tätä seikkaa, joka saattoi veljet halkosilleen, niin luulen, että laita on näin. Tyttö ei taida meitä kaikkiaan rakastaa yhtä ainoa tavan, jos hän kehenkään meistä suostuu, jonka seurassa käsikädessä hän mieliksi vailtaa yli elon ohdakkeisen mäen. Näempä siis parhaaksi, että käymme miehissä yhtääkään hänen luoksensa ilmoittamaan vakaasti asiamme, kysyvän hartaalla mielellä ja kielellä, tai taitaisiko hän kellekään meistä sydämensä lahjoittaa. Jos nyt tyttö on myöntyvä, niin se meistä, jolle lankesi toivottu arpo, kiittäköen onnensa päivää, mutta toiset tyytyköet napisematta kohtalonsa. Hän, joka jäi osattomaksi, nielköön kiusansa toivuen, että hänkin vielä kohtaa määrätyn siippansa täällä. Jos teemme niin, niin teemme kuin miehet ja oikeat välijät. Ja silloinpä isäämmeä äitimmäkirkastetut haamut astuvat ulostaivaan hehkuvasta portesta, ja seisten reunalla kiiltävän pilven katselevat alas päällemme, huutain meille korkealla äänellä. Kas niin, Juhaani, kas niin, tuomas ja aapu, kas niin, simeoni, timo ja lauri, juuri niin minun pikkoeeroni, olettapa te poikia, joihin mielistymme. Juhaani, mies, haastele, että pasaakali vie kuin taivaan enkeli, eikä paljon puutu, että saatamme nua etkemään. Simeoni, me kiitämme senua aapu. Juhaani, kiitoksia vaan, tuonne paiskaan halkoni. Timo, sinne minäkin, ja tämä rita loppui, niin kuin jo alusta tahdoinkin. Simeoni, aapu pitää pelin edessämme, ja siitä häntä kiittäkäämme. Eero, häntä kiittäkäämme, veisatkaamme oikein simeoni kiitosversi. Simeoni, pilkkaa, pilkkaa ja virnistystä taas. Timo, olet tekemättä pilkkaa, Eero, Jumalan sanasta, simeoni, kiitos virrestä. Aapu, aah, niin nuoria, niin paatunut. Simeoni, niin nuoria, niin paatunut. Eero, Eero, niin, nyt en sano muuta, vaan huokaan sinun tähtässä. Juhani, ennustampa, Eero, meidän kerran tai kaksitäytyväme antaa sinulle oikein isään kädestä, sillä äiti kasvatte sinua liian hempeästi. Simeoni, meidän tulee häntä kurittaa, niin kauan kuin sydämensä vielä on nuoruuden norje ja taipuvainen, mutta tehkäämme se rakkalla kädelle, eikä vihankiukussa. Vihankuritus ajaa perkeleitä sisään, vaan ei ulos. Eero, kas tuossa ja oikein rakkaasta kädestä. Simeoni, no tuota Jumala tonta, kun nyt löi minua. Eero, ja vasten kuonoa, vähemmästäkin on sappi hallinnut. Juhani, tuleppas tänne poikaseni, Timo, annat tuo keppi tuolta nurkasta. Simeoni, kas niin, Juhani, pidä häntä korjaasti polvillasi, minä lasken housunsa alas. Eero, älkää helvetissä, Juhani, turhaan pyristät knäkkä. Simeoni, äläpäs häntä hellitä, Juhani, kas tuota kiskiä, mutta et hän pääse, et. Eero, lyökäästä sen vietävät, niin tulen pistän nurkanalle, teempä totisesti tulta ja savua, tulta ja savua teen. Juhani, sitä sappea, vai pistet nurkanalle, aaa sitä sappea. Simeoni, herra varjalle sitä sappea. Juhani, keppi tänne, Timo, enhän sitä löydä. Juhani, sinä sokku, etkö nää sitä nurkassa tuolla? Timo, ja tämäkä koivuinen, Juhani, samaa juuri, saatapas se tänne. Simeoni, lyö, mutta järkevästi, eikä vallan voimia mukaan. Juhani, kyllä, minä tiedän. Lauri, ei yhtään iskua, sanon minä. Tuomas, antakaa pojan olla. Juhani, en tarvitse vähänsä parollensa. Lauri, et nyt koske hänen sormen laskaan. Tuomas, laske poika irti paikalla. Timo, saako hän anteeksi se Eero poika tämän kerran kumminkin vielä? Simeoni, anteeksi anteeksi kunnes ohdaki ja rikkaruoho voittaa nisuun. Lauri, elää koske häneen. Antakaa me hänelle anteeksi ja niin koetamme koota tulisiä hiidiä hänen pänsä päälle. Juhani, menen nyt ja kiitä onneos. Simeoni, ja rukoille Jumailata lahjoittavan sinulle uuden sydämen, mielen ja kielen. Timo, mutta minä menen maata. Aapo, katselkaan me vielä yhtä pykälään. Timo, maata menen tulee kanssani Eero, mennään maata ja unohdetaan tämän maailman viheläist pesä, se kurja kekonen, joka sateissa heuru ja rööhä, tulee Eero. Juhani, mutta mikä on pykälä, jonka suoritusta tahdot? Aapo, Jumaila paratkoon onhan laita, että me tunne aatakaan maapisen ensimmäistä kirjainta ja kuitenkin on sanantaito kristillisen kansalaisen välttämätön velvollisuus. Mutta siihen voidaan meitä pakottaa kirkkolain mahdilla ja te tiedätte, mikä kruununkone meitä vartoi ja meitä mielii tämmöistä hampaisinsa, ellemme itseemme opeta kiltisti lukemaan. Jalkapuuhan meitä vartoveljet, musta jalkapuu, joka ammoittaa nykyästi ympyrjäisillä lävillensä maata rahoittaa tuolla kirkon porstuassa kuin musta karju. Juuri tällä helvetin pihdillä on meitä rovasti me uhannut ja saattaa päheen uhkauksensa toteen, ellei hän näe meiltä joka päiväistä ahkeruutta ja harjoitusta, se on varma asia. Juhani, maahdot on ta oppia lukemaan. Aapo, ihmisten tekemänä on tämä konsti ollut ennenkin. Tuomas, saispa siinä hikoilla mies. Juhani, ja puhkaila, menolla on niin kovaa pää. Aapo, mutta voimallinen tahtovien miehen läpi harmaan kiven. Käykääme juoneen, tuottakaa me itsellemme aapiskirjat hämenlinnasta ja lähtekääme lukkarille kouluun, niin kuin on rovastimme käsky. Se tehkääme ennen kuin viedään meitä kruunun vahdilla. Juhani, minä pelkeän, että niin on tässä tehtävä, minä pelkään. Jumala, armahtako on meitä? Mutta olkoon jo huomiseksi tämä tuuman, ja menkääme levolle. Ensimmäisen osa on toisen luvun loppu, Lukiana Mikey Roadi alaskassa. Toinen luku ensimmäinen osa, Setsämänveliasta. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saareksesi tai ilmoittaa tuoksesi vapaihtoiseksi LibriVox.org. Lukiana Mikey Roadi. Setsämänveliasta. Alexis Kivi. Toinen luku ensimmäinen osa. On tyyni syyskuun aamu, kaste kiiltää kedoilla, sumuu kiiriskeleä kellastuneiden lehdistojen tutkaimilla ja haihtuu lopulta korkeuteen. Tänä aamuna ovat veljet nousneet ylös-kovin äkeineen ja äänettöminen, pesneet kasvonsa, harjanneet kansajapukeutuneet pyhää vaatteisensa. Sillä tänä päivänä olivat hepäättäneet lähteä lukkarin luoksi kouluun. Syövät he nyt aamuistansa jukovan pitkän honkaisen pöyden ääressä ja näkyy heille maittavan ruskiat herneet ehkä ei ollut heidän muotonsa iloinen, vaan kiusan karmeus väikkiä heidän kulmakarvoillansa. Aatos kouluretkestä johon heidän kohta tulee lähteä ja on saattanut tämän. Mutta atrioittuansa eivät he kuitenkaan rientäneet heti matkaan, vaan istuivat vielä hetkeksi lävähtämään. Vaiti he istuivat ja mikä heistä alakuloisesti tujotteli Alas Permanthon, mikä taasen katseli punakansista aapiskirjaansa käännellen sen tukevia lehtiä. Pyrtin eteläisen akkunan ääressä istuu juhani, katsahdellen ylöskiviseen mäkeen ja tuuhean ylösistöön, josta haamoitti muorin tönö-punapielisellä ovellansa. Juhani, Venla tuolla astelei pitkin polkua ja onpä hänen käymisänsä nopsa. Aapo, ja eilen pitiin niin äiti kuin tyttärenkin lähtemän sokulaistensa luoksi tikkalaan nauriita liistimään ja puolaimia poimiskelemaan. Viipyäkseen siellä aina myöhän syksyn. Juhani, aina myöhän syksyn, minä tulen kovin levottomaksi. Kaiketi lähtevät he, mutta tikkalassa on tänä vuonna renki, joka on pulski, poika ja suuri vekkuli, ja sinne menisi pian meidän kaikkein toivo. Parassahan siis tehdä tuossa tiimassa se merkillinen tempu, tehdä kysymys, kaikkein kysymysten kysymys. Mennään siis likalta kysymään tahtoisiko mielensä taipua ja sydämmensä syttyä. Tuomas, sen katsom parhaaksi minäkin. Timo, niin minäkin. Juhani, niin niin, ei nyt muuta tällä erällä kuin naimaan kaikkia yhtä aikaa niin kuin pojat. Niin niin, Herra varjalle meitä, mutta ei auta vaan naimaan naimaan. Nyt olemme puhussa parhaassa pestyinä ja harjattuina. Koko ulkomuoto me on kristityn ihmisen kaltainen, siisti ja niin kuin uudesta syntynyt. Minä tulen kovin koottamaksi, mutta Venlan luoksi, nyt on otollinen aika. Eero, ja olkoon se myös autuiden päivä. Juhani, kenen autuiden päivä? Kenen? Ahaa, kuinka luulet poika? Eero, vaikka meidän kaikkien. Juhani, toisin sanottu, että hän tulisi meidän kaikkien vaimoksi. Eero, olkoon menneksi? Juhani, äläst. Simeoni, kuinka Jumalan nimessä se olisi mahdollista? Eero, Jumalan edessä ei ole mitään mahdotonta. Uskotaan, toivotaan ja rakastetaan kaikki yksimielisesti. Juhani, vaiti Eero, sillä nyt mennään naimaan ja samaa tietä kouluun haarapussit olalla. Aapo, mutta käyttääksemme tointa kunnollisesti, olkoon meistä yksi niinkuin puheen kannattaja tuolla mökissä. Juhani, tärkeä pykälä, mutta sinäpä juuri oletkin tähän toimeen niinkuin valettu, sinulla on hyvät lahjat, puhees on aina herättävä tulta ja leimaasta miehen povesse. Totisesti oletpä syntynyt papiksi. Aapo, mitään tiedän minä ja miksi haastelemme lahjoista, täällä metsissä ne katoavat tietämättömyyden sumuun, etteivät pois kuin lirisevä purounen santaan. Juhani, kovaa onni ei päästänyt sinua kouluun. Aapo, mistä olis tullut varat meidän talollemme minua kouluttaa? Muistakaa, keikkuupa, siinä yksikin pussi kodon ja koulun välillä, ennen kuin saadaan poikapuuseäkkiin. Mutta asiaan taasen, naima asiaan, olkoon niinkuin tahdotte, minä astun esiin yhteiseksi puheenjohtajaksi ja koen haastella kuin viisas mies. Juhani, käykääme juoneen herra jästä, mutta eihän auta, vaan käykääme juoneen täyttä päätä. Pussimme jätämme ulkopuolelle muorin mökkiä ja lauri, jolla ei olit tässä lähteissä yhtään nautaa, vartijoitkoon niitä sijoilta. Vennään nyt, ja astokaamme morseushuoneeseen aapiskirjakouressa. Se antaa meille vähän niinkuin juhlallisuutta. Eero, liioinkin jos kukko lehden näkyvin käännämme. Juhani, joko taas, mutta kukostavaa muistan sen kamoittavan unen, joka raivosi minua mennenä yönä. Simeoni, kerro se, ehkä on se meille terveellinen varoitus. Juhani, uneksuimpa, että oli tuolla uunimpäällä kananpesää ja siinä seitsemän munaa. Simeoni, joko ollaan seitsemän poikaa. Juhani, mutta yksi munista oli hassun pikkuinen. Simeoni, Eero, juhani, kukko kuoli. Simeoni, isämme. Juhani, kanaa kuoli. Simeoni, äitimme. Juhani, sittenpä kohta kaiken maailman hiirret, rotaat ja kärpät pesään kippuun. Mitäpä nämä et elävät tarkoittaa? Simeoni, syntisiä himojamme ja maailman hekumaan. Juhani, kaiketin niin, tulivat kärpät, rotaat ja hiirret ja kierittelivät ja vierittelivät, kolistelivät ja kalistelivät munia, jotka pian särkyivät ja siitä pikkuisesta munasta leemahti kovin karvas haisu. Simeoni, huomaa tänä Eero. Juhani, munaat rikoittiin ja hirmuinen ääni, kosken pauhu, nyt huusi mun korvaani uunin päältä. Kaikki on rikoottu, ja se rikkomus oli suuri. Niin huudettiin, mutta rupesimme pa viimein kuitenkin kokoilemaan ja keittelemään tuota säkamelskaa ja saimme siitä lopulta sitä niin kutsuttua mona kokkoa, eli mona kokkelia. Ja mei soimme sitä vallan mieluisesti ja annoimme myöskin naapureillemme. Eero, hyvää unta. Juhani, katkeraa, katkeraa, sinä haisit siinä kuin helvetti. Kovin katkeraa unta, näin minä sinusta poika. Eero, mutta minä näin sinusta oikein makeata unta. Näinpä, että aapiskirjan kukkomani sinulle ahkeruutesi ja viisautesi palkinnoksi, aika lajan karamellia ja sokerin paloja. Sinä iloitsit kovin, maiskuttelit makeisias, annoitpa vielä minullakin. Juhani, vai annoin sinullakin, ohihan se hyvinkin tehty. Eero, koskaan antipohaa tekee. Juhani, ei koskaan, liionkin jos antaisin sinulle vähän kepistä. Eero, miksi vaan vähään. Juhani, ketäs kiinni mullikka? Tuomas, tehkää, että se molemmatilähtekääme matkaan. Ottakoon kukiin pussinsa ja aapisensa. Niin läksivät he kosimaan naapurin tytärtä. Perätysten äänettömi nähe astelivat yli perunakuoppa töyrään, astelivat kivistä mäkeä ylös ja seisoivat lopulta ulkopuolella männiston muorin mökkia. Juhani, tässä ollaan, tähän jätämme pussit ja sinä, Lauri, istu uskollisena vartijana kunnes palaamme morseushuoneesta takaisin. Lauri, viivyttäkö siellä kauankin? Juhani, aina, kuinka asiamme luonnestuminen vaatii? Onko kellään sormusta? Eero, sitä tarvitse. Juhani, onko kellään sormusta taskussa? Timo, ei minulla eikä tietääkseni muillakaan. Siinäpä se on. Nuoren miehen pitäisi aina käydä kiiltävä sormusplakkarissa. Juhani, tässä pääseistään nyt ja eilen oli meille repuryssä Iisakki, jolta olisin tai nyt ostaa sekä sormuksen, että kaulla liinnan, mutta minä sikaa en tuota hoksannut. Ne välikappaleet taidamme ostaa itsellemme jälestä päin ja parasta onkin saadaksemme ensin varma tieto, tuleeko meistä kenkään ja ken meistä tulee tekemään tämän iloisen ostoksen? Juhani, ken aukaisi ovea? Venlako? Timo, ämä hän se oli, se kämää leuka. Juhani, Venlan rukki pyrää siellä kuin iloinen sontiainen kesää iltana, ennustain poutaa. Mennään nyt, missä on aapiseni? Aapo, kourassa siveljeni, oet hän Jumalan luoma niinkuin vähän pyörässä päästästä. Juhani, ei juuri hätää veljeni, mutta en hän oe vain noessa kasvoltani. Eero, et suinkaan, puhdas ja lämmin kuin vasta munittu munaa. Juhani, mennään nyt. Eero, vartokaa, minä oen nuorin, ja mahdan aukaista teille oven ja tulla itse viimeisenä. Astukaa sisään. Astuivat he muorin matalan mökkiin. Juhani edellä, selmät pöllellään ja tukka pystyssä kuin piikki sijaan harjakset. Ja toiset seurasivat häntä uskollisesti vakaasti kantapäissä. Niin astuivat he sisään, ja Eero kimmautti oen heidän jälkein se kiinni, mutta itse jäi hän ulkopuolelle istui alas kedolle huulilla sukkella myhäilys. Mutta eukko, jonka huoneessa viisi väljestä nyt seisoo kosiomiehinä, on riepas ja virejä eukko. Hän käytteli elinkeinoksensa kanaanhoitoa ja marjan noukkimista. Suvin ja Syksyn keikku hän ahkerasti kantoisilla ahoilla, mansikka ja puolain töyraille, keikkuja hikoilee tyttärensä Venlan kanssa. Kauniiksi kutsuttiin neitoa. Hänen hiuksensa olivat ruosteen karvaiset, katsanto viekas ja terävä, suumios sulaava, ehkä melkein liian leveä. Vareltansa oli hän lyhyyt, mutta harteva ja palleroinen ja vahvaksi sanottiin hän ta myös. Tämänkaltainen oli väljestän lempilintu männistyn suojassa. Mutta mökin ovi kirahti ja Juhani astui kivaudella ulos, vihaisesti lausuen toisille, jotka vielä viipiivät sisällä, tulkaa pois pojat. Ulos käviivät he viimein kaikkiin närkästyksen muodolla ja läksivät käyskelemään kohden kirkonkylään. Mutta koska he olivat ehtineet huoneista noin viisikymmentä askelta noukkasi Juhani maasta nyrkinkokoisen kiveen ja kuhisten vihaasta nakkasi hän sen vasten huoneen ovea. Jyskähti mökki ja kirjahti mökissä muija, avasi oveen, kiroili ja äähenteli, heristele nyrkkiänsä pakeneville väljille. Aapiskirja kourassa ja Haarapussi-olalla väljet astelivat perätysten, pitkin kirkkotietä, sanakaan vaihettamatta keskenänsä. Vihanvenhala vauhdilla he valsivat, santakiisiä, bussit keikkui, eivätkä he huomannet, kuinka joutui tie. Äänettäminä kulkivat he kauan, kunnes Eero viimein avasi suunsa ja lausui. Eero, kuinka luonnistui asia? Juhani, jaa, kuinkahan tuo luonnistui, tulitko sisään kanssamessinaa harakka sinä variksen poikainen, mutta et vä uskaltanut, et otisesti uskaltanutkaan. Mitä tuomoisesta variksen poikaisesta hänen peittäisi Venlahuppuun, mutta kas, kas, kuinka paljon olenkin sinusta uneksinut. Näinhän, niin kuin nyt muistan mennänä yönä sinusta vielä toisenkin unen, merkillistä. Tuolla han istuit Männistössä Venlan vieressä rakkaassa kiemailuksessa, koska minä teitä läheni noin hiipistelen hiljaa. Mutta kas, kun huomasitte minun, noin mitäs mä teki silloin Venla? Kätki peekas sinun hameensa liepeisin. Mitä olet hameeses kääri nyt kysyn minä? Ainoastaan pienen variksen poikasen vastasi tyttä heilakka. Hihihi! Ja eipä ollutkaan tämä unta, ei koira vieköön ollutkaan, vaan itsestänsä omasta päästänsä tämän se pitti Juhani poika. Jaa, hän ei ole juuri niin tyhmä, kuin luullaan. Eero, merkillistä, kuinka olemmekin untauneksuneet toinen toisestamme, minä taasen tällä lailla sinusta. Tuolla Männistössä ikään seisoitte sinä ja Venlah, nii asti halaillen ja katsellen totisina ylöspilviin. Sieltähän taivaan korkeudesta anoitte jotakin merkkiä, niin kuin rakkautenne otollisuuden osoitteeksi. Taivas kuulteli, kuultelivat metsä, maa ja pienet lintushetkin. Ja te itse syvimmässä äänettömyydessä varroitte, mitä tuosta piti tulemaan. Tulipas myös lopulta eräs vanha varis, lentää kahdustainen halkityinen ilman, ja ehdittyänsä ihan kohdallenne katsoa mulaattihän kerran alas teiden päällenne, mutta käänsi taasen pian silmensä toisialle, levitti koipensa ja laski jotakin valkoista, joka putosi alas ja ruiskahti poika ja tyttöä vasten otsaa, pääskähti vasten plasi ja vallan. Tämä älköön suinkaan vahentakon mieltässä, sillä uneksimpa niin, enkä mitään ole sepittänyt omasta päästäni. Juhani, minä sinun riivätun, silloin karkasi hän julmistuneena kohden eeroa, joka nopeasti pakeeni vihaisen väljensä edestä, voiskaten poikke sihän tieltä, pylkaisi jäniksänä pitkin ahoa, mutta Juhani pötki villittynä karhunä hänen jälssänsä. Keikahtelivat pussit, tömisi heidän allansa kuiva tanner, ja kuului toisten väljestön huuto, manaaten riitä miehiä malttiin ja sopuun, mutta tiedet takaisin kiirehti taasen eeroa, ja riensivät toiset häntä pelastamaan hirmuisen Juhanen kynsestä, joka juoksi jo nuorimman väljensä kantapäissä. Tuomas, seisahdappas koreasti, Juhani. Juhani, minä hänen nykistan, Tuomas koreasti poikaseni. Juhani, estu ja pala. Aapo, hän palkitsi vain kunnian kunnialla. Juhani, kirottu olkoon hänen kielensä, kirottu olkoon tämän päivä. Saimme hän Jumalan nimessä rukkaset menlalta. Vankosarviset kyöpelitti korkeuden sotajoukko suuri. Eihän näen nyt silmäni syltääkään etensä, niin on musta maa ja taivas, musta sydämeni tähden, estu ja pala. Simeoni, älä kiromies. Juhani, kiroon, että maailma pyöri, hajoukuin vanha pakko kimastohirran alle. Simeoni, mitäs tahdomme tehdä? Juhani, tehdä, ellei tämä aapiskirja olisi Jumalan sanaa, Jumalan oma kirja, niin säpääleeksi, säpääleeksi paikalla tämä kirja. Mutta kas tässä, ruokapuseni mätkin mäskiksi mäkeen, tahdotteko nähdä? Simeoni, älä herran tähden, herran lahjaa, muisteleppäs paimion piikaa. Juhani, sydämeni vaivassa. Simeoni, kärsimys vaivas, manna taivaas. Juhani, minä annan palttuva taivaan mannalle, koska en saanut mennästön muorin mennälaa. Voin veikkoset ja sokuuni suuri. Jos tietäisette, niin tuliset tapa ymmärtämään, että aatokseni jo lähes kymmenen vuotta on pyöriskely tässä luntossa oikein hassusti. Mutta meni kuin tuhkatuuleen. Timo, rukkaset saimme aamun hetkenä. Juhani, joka mies? Timo, ei armahdettu ketäkään, ei pienentäkään meistä. Kaikki saimme vaan. Juhani, kaikki, kaikki. Mutta parempi, kuitenkin niin kuin, että joku teistä toisista olisi saanut hänen siippaksensa. Panisimpa Peveli vien nyt selkään poikaa, jolle se tempu olisi saanut. Sen minä tekisin. Tuomas, me olimme kovin maahdottomia. Sen näytti likaan pelkallinen irvistys, koska Aapo oli mainennut yhteisen asiamme. Juhani, selkään hän tarvitsees koko lunttu tehdä pelkkaa meistä, varron naasikka. Parastansa koetti Aapo, sitä ei taida kieltää, mutta eihän olisi tässä auttanut itse kerupin kieli. Mutta jos olisimme astuneet likaan eteen mustassa verka takissa ja olisi kellopullistanut liivimet taskua kuin pulski huhtanauris, avain vielä kilkahdellut ketjuissa ja hopea helainen piippurehänet hampaissamme, niin olisipa koira viettulut asiastamme sekä munia että poikasia. Juhani, naisella ja harakalla on moemilla yhtä kiivos halu kilto aineisin, mutta Aapo on vaiti kuin jäätynyt järvi. Aapo, äänellämme ei ole kaikuva myrskyssä, tai rupesko jo mielesi hurjat tulenkierrokset asettumaan povessasi. Juhani, sydämeni hurmeinen lammikko vainehti vielä, vainehti kauan, mutta sano kuitenkin sanoa. Aapo, kaksikin, siis kuulen nyt, otas sydämesi kouran ja kuistkaa sen korvaan järjen kielellä näin. Venla ei sinusta huolinut, koska sinua rakasta, ja etteihän sitä tee, se älköön sinua närkästyttäkö, sillä rakkauden niekin virittää taivas, vaan ei ihmisen tuumat. Kerjuutyttä rakastuu kuninkaaseen, ruhtinataan rakastuu nokipoikaan aivan vimmatusti, niin lentelee täällä ristiin rastiin rakkauden henki, ja sinä et tiedä, kusta hän tulee. Timo, rakkaus puhaltaa mistä hän tahtoo, sinä kuulet hänen humunsa, mutta et mä tiedä, kusta hän tulee, ja kuhun kähen menee. Niin kuulin usein entisen ruotumummon lauseilevan, mutta Jumalan rakkautta pähän silloin tarkoittikin luulen minä aapu. Sanon vielä Juhani sydämmellisi näin, ole potkittelematta, Venla teki oikein antaessaan sinulle kiellon, sillä avioliittohon ruveta ilman rakkauden ponnistusta, ei tahdo käydä päisin, vaan se mutkistelee, ja tekee monasti ikuisen kiusan töitä, niin kuin sen pahempi nyt usein nähdään ja kuullaan. Niin veljet Venla ottakon, sen joka on hänelle määrätty, me teemme samoin. Timo, sen tytön, joka on tehty minun kylkiluustani, saan minä viimein, vaikka peijäkas kiljuisi, tiedämpä vielä yhden asian. Miehen sydään istuu vasemmalla, mutta naisen oikealla puolella rinnassa. Juhani, mutta minun sydä meni ei istu, vaan loiski ja riehu kuin pakana, oi sinä helläkkä, sinä mustalaislunttu, miksi hylkäsit minun talon pojan, oikein sami talon pojan, vanhimman pojan, aapu. Siinä ei mitään ihmeteltävää, talomme on huutavassa hukassa, ja tuo neitonen toivoo, vaikka lulakseni Turhaan pääsevän se emännäksi paljua parempaan taloon. Olempa kuullut, että hyväilee häntä tuo hyväkä sorvarin, Juhani. Sinä piikkileuka, Jussi. Olisitpä nyt kintaissani, pyhkeillisempä sinua vähän, narrata likkaa ikuisen häpeään. Aapu. Niin, niin, maailma on yhtä aika hullu ja petollinen. Venlalta ei puutu muotua eikä Jussilta juonia. Sorvari on julkinen talo, se houkuttelee, mutta jukala, tämä vaivaisten pesä on perinsurkeassa tilassa, ja me itse talon 7. vieläkin surkeamassa tilassa, niin ainakin maailman edessä. Ihmiset muistelen nuoruutemme laiskaa, ja usein hurja päistäkin elämääme. Ei vättäidä meistä vartua enää juuri mitään kunnollista. Ja tiedänpä, että tuskin 10-vuotinen siivo ja kaikki tavoin kunnialinen käytös voisi saattaa meitä kansalaistamme silmissä täyteen ihmisarvoon taas. Niin tukala on pääsäminen pahan nimenliasta, koska se kerran on tartunut miehen. Mutta parempihan viimeinkin noustakuin ihan kaikkiseksi upua, viheliä ja syytämme robakkoon. Sen tähden parannusta harrastelkaamme kaiken voimin. Juhani, parannuksen tie lähän nyt ollaan, mutta tämä onneton naimoretki antoi sydämelleni iskun, josta se potee hirveästi päiviä ja viikkoja. Antoi haavan, aapo, haavan, haavan totisesti, mutta aikatiedän minä saattaa sen haavan unohdukseen rupeen ja nahkaan. Mikään menoo tuolla tiellä? Timo, toukolan poikia iloinen joukko. Aapo, viettävätkö joutomaa antaita vallottomassa hummauksessa suuri kelmit? Timo, ja tahtavat vahvasti meitäkin seuransa. Juhani, kiusaus lähestyy. Timo, heidän on niin lysti, Juhani, mutta meidän, mikä seisoo edessä meille? Tuohannen sarvipäätä, vartuuhan meitä vaivaisia tulinen tukkajuhla. Eero, mikä eroitus, jänkkäillä aapistoa lukkarin ovin urkassa tai hurraten ja laulellen viettää iloista joutomaan antaita iloisten kumppanien kanssa? Juhani, eroitus on hirmuisen suuri, suuri kuin syvyyden kaivon ja taivaan lukkarille. Veli, et mihin astumme? Eero, astukaa me taivaasen vaan. Kaivoon, kaivoon, yltä kyllin horimaan elämän vettä, opin taidon ja viisauden arni ohin tahdomme syventyä. Tuomas, lukkarille, lukkarille. Juhani, no tallustellaan. Eero, kuulkaas kissalan apelin klaneettia. Juhani, ihanata. Timon, soikuin pääenkelin pasuna. Juhani, koska taivaan sotaa joukko ekseeraa ja marssiin, että poro briskuu. Ihanata. Timon, he tahtovat meitä vahvasti kansansa. Juhani, hyvin tietty, kiusaus lähestyy meitä. Lähestyy totisesti. Toisen luvun ensimmäisen osan loppu. Lukijana Maikki Roadi Alaskassa. Toinen luku, toinen osa. Seitsimen väliästä. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Maikki Roadi Seitsimen väliästä. Alexis Kivi. Toinen luku, toinen osa. Väliästä näin haastallessa läheni heitä Jokko Tokolan poikia, mutta eipä juuri niin kohteli asti ja hyvän tahtoisesti kuin jokolaiset vartoivat. Oliivat vain jotenkin päässään, ja mielytte heitä nyt hieman ilvehtiä väliästen kanssa, ja lauloivat heidän edessään nykyään sepitetyn laulun, jonka olivat nimittäneet Seitsemän miehen voima. Niinpä heikkisalan apelin puhaltaissa likenivät koulumiehiä laulain seuraavalla tavalla. Kiljuko on nyt kaikkien kaula, koska mielin virren laulaa voimasta Seitsemän miehen. Täähtiä kuin otavassa poikia on jokolassa laiskampulskeja jallii. Juho Pauhaa Pirtti Roikkaa Hän on talon aika poika, Ankara poika Jussi. Tuomas seisä on niin kuin Tammi, koska Saarna Abraham, Jukolan Salomon suuri. Simeoni liuhuparta palittaa se ihmisparga syntinen saatana kurja. Simeoni herneet keittää, timosekaan rasvat heittää, patahan kuohuvan sylkeä. Lauri Poika Metsäs härii, Katselävi Puita vääri, Mäörenen ummiat onkii. Viimein tulee hänen huippu pikkueero Lyukas Luikkuu Jukolan tiuskea rakkii. Siinä ompi velisarja, jalo niin kuin sonnikarja, voimalla Seitsemän miehen. Äänettöminä vaikka Purren hammasta kuultelivat väljetta tää laulua. Mutta kun Kiusajien pilkka ei päättynyt vielä siihen, vaan Sateli Ivaa sanoi lakkaamatta varsinkin lukosta ja sen munimisesta, niin rupesi väljästen sappipaisumaan ja heidän silmensä kävivät teräväksi. Supistuivat pieneksi kuin tiihkurin silmät, koska hän kannon alta mustassa korvassa katsahtaa ulos päivän valkeuteen. Mutta nyt tapahtui, että toukolaisesta eräsluikkarin mennessään Johanin ohitse, tempasi äkisti aapiskirjan hänen kädestänsä ja läksi juoksamaan kaikin voimin, mutta tunneena kaapasi Johanin hänen perässään. Silloin karkasivat myös toiset väljet tulisalla vauhdilot pilkkaajensa päälle ja tappelu oli yleinen. Enseksi moiskahtelivat korvapuustit, moiskahtelivat kahden puolen, mutta siitä iskivät he tominen toisensa kurkkuihin ja rupesivat sokeasti äheiltäen, rapimään, riistomaan ja huhtuen käyttelämään nyrkkiansä. Tuimaste iskivat vastaan toukolaiset, mutta tuimemmin vielä läemäyttelivät jukolan miehet ja raskaasti kuin rauta nuijat putosivat väljäisten rusikat heidän vihamiestensä päitä vasten. Kirskeltiin tomussa ja pölyssä, joka kuivolta tieltä nousi palloillen ilmaan ja santa ja somero kahisi heidän ympärillensä lehdistössä. Näin kesti hetken rahisevä ottelu ja veljet, melkein jo voittajina huusivat korkealla äänellä, rukooiletteko sen vietävät armoa ja kaiku pilvistä vastasi armoa, mutta kauan pinnistelivät toukolaiset vastaan. Kunnes he viimein voimattomina vaipuivat maahan, siinä he makasivat rävityillä takin liepeillä ja turpuneilla kasvoilla nielen ahneesti raikasta ilmaa kuumaan huokuvaan sesustaansa. Voiton miehinä seisoyvat veljet, mutta näytti heidän muotonsakin, että oli heille tarpeeksi taistelossa mieluissa heillekin nyt hetken levähdys. Varsinkin oli eeron kanssa melkeissä pahoin menetelty. Sillä vartalonsa lyhyys saattoi riitäkumpanillensa suuren edun. Useinpä hän tappaluksen kestaessa pyöriskeli pienenä mäuräkoirana toisten urosten jaloissa, ja ainoastaan kerkeä apu toisilta veljiltänsä esti hänen perin runtoutumasta. Pöyrytetyllä tukala istui hän nyt ojan äörelle ja kokoili uusia voimia, puuskuttaen kovin. Mutta toisten juri laka tässä tappalemasta lähestyi Juhani miehensä kanssa keskoen häntä kauluksesta ja välimmiten kiristään hänä kurkusta. Peloittava hirmuinen oli nyt muoto Jukolan manhimman veljen. Vihaa tuiskahtali tulena hänen ainakin jotenkin pienistä silmistänsä, jotka nyt kiukusta veripunaisina pyörehtelivät vimmatusti hänen pääsänsä. Karvas rikki virtasi alas hänen poskiltansa ja niinkuin sotaa orhii hän puhalteli ja huohotteli. Juhani hae aapiseni hae aapesee kirjanipaikalla katsos, lakistempä senut muutoin niin, että rapas lentää. Hae herran tähden se punakansinen aapiseni sinä junkkarin. Katsos näin minä sinulle annan, katsos näin. Tokolainen älälyö! Juhani aapesee kirja tookolainen tuonnehan sen viskasin pensaaseen Juhani annas se kouraani oikein korealla kädellä, lili hankulla sinä junkkarin. Lulletko tästä näin, vaan tämän sieläväsi junkkarin, etkö sinä rivatto annas sitä punakansista aapelusta kouraani. Tokolainen museerata kurkuni, kurkuni! Aapesee kirja! Herran varjalko meitä! Aapesee kirja! Tokolainen tässä sinä hirveä mies! Juhani annapa sille pieni suukkonen niin suutele sitä koreasti! Tokolainen mitä suudella! Juhani oikein nätisti! Ja tees se herran tähden minun väljen, jos selkäsi syhyy ja henkesi on sinulle rakas! Tees se! Tees se! Mutoin huutaa jo tällä hetkellä sun veresi kostoa minun väleni, kuin ennen hurskaan aapelin veri. Sillä sinä näet, että olen vihaasta kasvuoltani musta kuin saunan tonttu. Sen vähden suutele aapistäni, mennään rukoiden sinua meidän molempain puolesta! Kas niin! Tokolainen, oletko tyytyväinen? Juhani, vallan tyytyväinen, menee nyt ja niitä luojaa sieltä pääsit tälle. Ja jos tuossa välimaassa hartioittaisia tuon päänuja välillä, olet havaittava joitakin jälkiä, ikään kuin kruvipenkin hampaista ja varsinkin jos huomna tunnet siellä vielä niin kuin sijantaudin tapaista kankeutta, niin eläppäs juuri kovin tuota ihmettele. Niin, menee nyt, mutta yksi sana vielä, yksi sana veikkoseni, kenen sepittämä on veisö, jota meidän täytyy kuulella korvat pystyssä. Tokolainen, sitä en tiedä. Juhani, sano, kirastasi. Tokolainen, minä en tiedä. Juhani, no, no, kyllä hän siitä aina tiedon saan, mutta vie minulta terveisiä Kissalan Aapelille ja sanoo hänelle, että koska hänen kohtaan, niin soipa hänen kurkkuensa vielä kiljäämmin kuin äsken hänen klanettinsä. Menee nyt, sillä minun läsnä on, niin ei ole sinulle juuri terveellistä, ole mököttelemättä kostoista. Varu, etten saa sitä pistoista päähän niin, että kaapaisen perässäsi antamaan sinulle hieman kaupan päälle. Tuomas, olkoon hän jo rauhassa kurjamies? Juhani, hän on saanut köniin se, minä takaan sen. Mutta jättäkää me tämä hirveästi kynnetty tuhanteen ristiin viilletty sarka. Tässä ei ole nyt hyvää viipyä. Sillä tappelu maantiellä on lain kannalta katsoen kovin vaikea asia ja taitaa saattaa miehen se kovin kiipaleisiin. Aapo, rientä käämme, mutta sepää vasta leivotus ja olisimpa tullut siinä herhennetyksi ilman Simeoni ja hän levitti vähän kasaa pältäni. Simeoni, miksi koskimme heihin? Mutta ihminen on heikko, eikä voi hillita vihansa ja synnin voimaa. A, katsellessani, kuinka tuomaan nyrkki kumoili miehiä, ajattelenpa, nyt ei ole mies murha kaukana. Tuomas, löinpä kenties liian varomatta, mutta onhan jo vähemmästäkin lyöty. Astukaa me huikeamme, päivä joutuu. Kiivasti he astelivat, mutta närkästys ja harmii ei tahtunut haihtua heidän kasvultansa. Apeasti pisteli heidän sydäntänsä, koska he muistelivat toukolan poikain herjausveisua. Äänetonnä asteli Juhani edellä, asteli kiukun tuimuudella, syliaskellen ja välimmiten ravistaen päätänsä. Viimein kuitenkin kääntyen toisten puoleen avasi hän suunsa. Juhani, kenen rivatun sepittämä on tämä laulu? Eero. Kessalan Aapelin. Aapo. Sitä kohden uumoon minäkin, sillä hän on kiukkuinen pilkkakirves. Tekipä hän kyllekin häjyn aikaisen pilkkaruunon tuosta kappalaisukostamme, joka Jumala Paratkoon sattui hieman tahrimaan nenänsä lukukinkerillä. Timo. Mutta olisi minulla kortteli viinaa ja pari sanaa kuiskata Nikulan ananian korvaan. Niin kuulisimme papiankin vaikka syllönpituisen veisun, jossa kyllä näytettäisin, mikä hän on tämä Aapelin. Suuri Lurjus ja Hunsvotti hän on. Kävelee pitkin kyliä koneettikädessä, tekee piijoille lapsia ja elää vanhän äitinsä neskoilla. Uus peili koko mies. Juhani. Olisi laulu, jonka he kutsuivat 7. miehen voimaksi, kotoisin hänen pääkaulostansa. Niin katso, koska ensiksi hänen kohtaan vaikka kirkon mäellä, niin päänahkansan nylien tuppeen niskasta aina silmäkarvoihin asti. Se olkoon sanottu. Mutta emmekö taitaisi iskiä mieheen lain voimalla? Aapo. Laki ei tuomitse ketään ilman ankari ja todistusmiehiä. Juhani. Astykoon hän sitten puhdistusvalalle ja luulempä hänen ensin vähän arvelevan ennen kuin viskaa sielunsa pimeöden alhoon. Mutta jos hän sen surkian tempun tekis, niin hyvää yötä sitten naapuri, niin makaa rauhassa minun puolestani. Aapo. Mutta luulempa, ettei Laki tämänkaltaisessa seikassa pääsäkkään valantekoon kannustettua miestä. Juhani. Hän saakoon sitten omasta nyrkistäni ja onpä hänelä siitä, luulen minä sama terveellinen karvastus kuin lain ja oikeudenkin suolasta. Simeoni. Mutta heittekää me jo tällä eräällä seksien sekä laulu, josta tuo pedollinen tuiskaustielä. Tuossa on se tervaskanto, jonka juurella kerran karjassa käydessäni nukuin ihmeelliseen unennäköön, vaikka naukuillikin vatsassani nälkä. Olin hän olevanani taivaassa, istuin pehmeällä helluvalla sohvallani ja edessäni höyrysi harjallinen ruokapöytä. Maittavia, kovin maittavia, olivatkinne ruuot ja niin rasvaisia. Minä söin ja join vipojat passasivat minua kuin mahtavata persoonaa. Kaikki oli verrattoman kaunista ja juhlallista. Siinä lähellä, kultaisessa salissa kaikui enkelien kuori ja minä luulin veisattavan sen uuden ja suuren virren. Niin uneksuin ja silloinpä sain tämän kipinen rintaani, joka älkön siitä enää koskaan sammuko. Juhani. Se iso lukia paimenukko, se puna silmä, liuhaparta tervakosken tuomas, silloin en kumpanisi karjassa, saat toi sinun vähän kaista päiseksi ja siinäpä se kipinä. Simeoni. Niin, niin, kyllä hän viimeisenä päivänä nähdään. Tuomas. Mutta tuossa hän on kuusi, josta isämme kaatoi kerran aika ilveksen ja olikin sehänen viimeinen ilveksensä. Timo, niinpä sen kerran perästä ei hän enää taaputtanut kotionsa takaisin, vaan kylmänä kiskottiin metsästä. Juhani. Potra ja huikea miäs, mutta kovaa ja kiinteä, kuin Kallio poikijonsa kohtaan. Harvoinpä hän kuitenkin asteli jukolan pihoilla, vaan metsissä hän asui ja kotona oli hiirillä elämä. Aapo. Tosin unohti hän paljon kotonsa, tuon ehkä noidutun pyntihimonsa mutta olipä hän kuitenkin kelpoisää ja kunnian miehenä hän kuoli, levätkö en hän rauhassa. Timo, ja kaksin kerroin äitimme. Juhani, siinä oli kunnon emääntä ja hurskas ihminen, paikka ei hän lukiakkaan osannut. Simeoni. Kuitenkin rukoili hän polvillansa illoin ja aamuin. Juhani, sen hän teki verraton äitiä ääntä, muistelempa aina, koska asteli hän sahrojen sarvista jykevänä kuin jättiläis eukko. Eero. Oli hän oiva äiti. Mutta miksi emme olleet tottelevia lapsia me? Miksemme raataneet silloin pelulla kuin seitsemän karhua. Olisipa jukola nyt toisen moinen mutta mitää ymmärsin minä silloin pienipaita ressu. Juhani. Kitas kiinni siinä, muistampa että tuon häijyn ja tiuskian käytöksesi äiti parkaa kohtaan mutta aina päähän sinua armahteli niin kuin tavallisesti sekä isää että äiti nuorinpaa lastansa mutta kas vanhiman turkki on lakkaamatta pölytyksessä niin kuin tuon itsestäni parhain tiedän. Onhan peivelissä minua aikana niin peitottu kuin hallia vaan mutta toivonpa kaiken ollen hyväksi Jumalan avulla. Simeoni. Totisesti tekee kuritus hyvää varsinkin jos siunaat ruoskan ja kuritat Herran nimessä. Eero. Varsinkin jos vielä lämmität ruoskan. Simeoni. Minä en kuule sinun viheilijäisiä kompa sanojas sinä umpi sokea, sinä hempeästi kuritettu lapsi. Simeoni. Hyvää lapsi kurittaa itse itsensä mutta tämän tempun tahtoisin nähdä. Tässä on sonnimeen tien risti. Tännepä asti aina kirkotarhasta vain osii kuolleen haamu tuota kivaltaista kikallan lasimiestä, joka kulkeissansa yöllä ohi kirkon laski Jumalaton huikean kirouksen sustansa. Tämä olkoon teille varoitukseksi karttamaan kiroussyntiä. Juhani. Mutta sonnimeen harjulla seisomme kirkko näkyy ja tuolla loistaa lukkarin punainen puhstelli diekehtivä perkelten pesää. Hii, tuossa on koko helvetin herraus. Tuossa peloittava viisaus ja hirmuinen kunnia. Nyt kaikki jäseneni puutuvat ja jalkani iskevät armoittamasti vasta kynttä. A, mitä teen tället pyövelin hetkellä? Mitä teen? Minä teidän kurja vanhin veljenne Eero. Koska olet vanhin veljemme astelle edellämme hyvillä esimerkkeillä ja käännyt ensin helvetin tieltä, minä olen valmis käymään seuraasi. Tuomas, vaiti Eero, nyt ei askeltakaan takaisin. Juhani, oi sarvi päät, lukkarin ovion mielestäni surman kita. Apo, juuri siinä on ihmisarvomme ja kunniamme alku. Juhani, kuuma kunnia, kuuma kunnia, voi meitä, tuollahan näin koko lukkarin komeuden, pappilan, peloittavan prameuden ja luontoni iskee vastaan. Jumala, auta meitä, iskee vastaan. Mitä sanot, Timo? Timo, vahvasti hän se iskee. Apo, sen uskon, mutta täällä ei tanssita aina ruusuilla ja kukkasilla. Juhani, ruusuilla ja kukkasilla, olemme kotanssineet ruusuilla ja kukkasilla. Apo, saamme paan niellä täällä montakin karvasta marjaa, veikka seni. Juhani, karvasta marjaa. Emmekö jo tarpeeksi ole nielleet karvaita marjoja? Voin Apo parkka, monessa liemässä olemme jo keitetyt. Monessa tullessa on tukkametuiskinut. Ja menkätähden, missä on voittomme. Tämä maailma on aika tungio kasavaan ei muuta. Hiiiteen lukkarit ja pappit, kinkerit ja kirjat ja nimismiehet paperipakkoinensa. Maailman kiusan henkiä kaikki. Mainitsin kirjat, mutta silloin en juuri tarkoittanut pipliaa, virsekirjaa, katkismusta ja aapista, enkä myöskään huutavan ääntäkorvassa se hirvittävä kirja. Niitä en juuri nyt tarkoittanut. Mutta miksi synnyin tänne? Simeoni, älä sadattele päiviäsi, armon aikasi päiviä. Juhani, miksi synnyin tänne? Miksi synnyin? Timo, tännepä synnyin kurjaksi matkamieheksi. Miksi en avannut ennen silmäeni halkihullisena jäniksen poikasena tuon näreen alla tuossa? Juhani, tai minä tuona Oraavana, joka Männyn Harukalla häntä pystyssä virskuttelee. Suruton leipänsä on käpy ja kuusen parta lämmin peittonsa sammalleisessa Timo, eikä tarvitse hänen lukea? Juhani, ei tarvitse hänen lukea? Aapo, jokaiselle on osansa annettu ja ainapa miekkä miestä mukaan. Ja täällä ei auta valitus ja murhe, vaan työ ja toimi. Eteenpäin nyt vaan mun veljeni. Tuomas, eteenpäin lukkarille vaikka ylimeren kuohvan kurkun. Juhani, mitä mietit Eero poika? Eero, mietin mennä lukkarille kouluun. Juhani, mennään sitten, astutan sitten. Ah, herran poika, mutta laulat Timo veljeni laula. Timo, laulompa Oraavasta sammalleisessä kammiossaan. Juhani, niin, niin. Timo, maakeasti Oravainen makasammal huoneisansa sinnepä eihallinhammas eikä metsämiehen ansaehtineet minloinkaan. Kammiostaan korkeasta katselei hän maailman piiri, taistelua allansmonta. Havuoksän rauhan viiripäällensä liepoittaa. Mikä eloonnellinen? Keinuvassa kehtolinnas. Siellä kiku Oravainen armaan kuusen äitinrennas. Metsolan kantele soi. Siellä torkkuu heilu häntä akkunalla pienoisella. Linnut laulain taivaan alla saattaa hänen iltasella unien kultalaan. Toisenluvun loppu. Lukijänä Maikki Roodi alaskassa.