 Tiden på denne forelæsning er, at barndomsamne siger, hvad er det første, du kan huske? En sådan spørgsmål er at se, at vi har fået stil i fæstelager eller selvhastil, der måske er familien en skød. Og sådan en spørgsmål, det generer ganske mange helt forskellige svar selv sagt. Der er jo midtidigt ved at sådan, at det samtidigt ved at sådan, at disse svarer begenerer et tangevægende fællestræk, det er med med med at være sådan, at de fæst deres vil svare ved at fortælle om en rendring, som er der fandt stedet, den vi ved at se her var mindst tre år gammel. Det er midtidigt kun i familien en skød eller i fæstet lag, at rendringen ser sådan ud. Det er faktisk det samme mød, så der gør sig gænde, hvis vi kigger på forskningen. For eksempel så er det at være sådan, at det er sådan, at hvis man giver folk stegover, for eksempel som stod, telefon eller vinter, og for baggrund af disse, bærer dem om at komme et tangevægende for deres eget liv. Hvis man gør det til folk over 45 år, og man vil have at se at give dem rigtig, rigtig mange rendringer, og man gør det til rigtig mange folk over 45 år, så vil de entegne sig på et schema, der vil se sådan ud. Herude af ægstakset vil vi have den alder, som respondenterne havde, på den sidste punkt, hvor den bogindende rendring fandt sted, og op i ydeaksen vil vi have forekomsten af rendringer. En sådan graf er dem at have tre karakteristikere, for det første er selv det at være et opholdende af rendringer heroppe, og det afspegler det, man kalder en reasonsy effect, som betyder, at vi husker mere fra i går, eller i foregårs, end vi går for to eller tre månedes siden. Et andet karakteristik er at være et opholdende af rendringer, for mellem 15 og 25 år, og for det srede, og det er det der centralt for den forelæsning, vil der være et påfordrende mangel eller fravær af rendringer fra de første tre år af folks liv, og det er lige præcis omdrejningsbommet fra nereværende forelæsning. Barnum sammen siger det henviset til det forhold, at voksen typisk har ingen eller kun ganske få i rendringer om de første trefige år af deres liv. Det er en særm, der oprindelsen dammer fra Freud, og han skrev således en af sine forelæsninger. De kender sikkert alle sammen af egen erfaring, den er omdrejende i barnum sammenlæsning. Jeg mener, at man ikke til Australia har understået over det inden kendt skærning. Det forsøger vi så i nereværende sammenhæng og rådbåde på. Men først kan vi spørge, kan man ha udstole på de svar fra sådan åbne spørgsmål, som man giver folk. Man kan for eksempel spørge om de her stikkelserændringer, de er jo på ledelig med indsyden til Kile. Kan vi være sikker på, at det er noget vi selv faktisk har oplevet, eller at det er noget vi godt har fået fortalt? Kan vi være sikker på indholdet i det, der refereres til? Kan vi være sikker på, hvilken fornår begivenheden rent færdens færdens sted kan folk huske, om det var det de jo fire, fem eller seks år gamle, for eksempel? Det kan vi ikke rigtig forsvare på, at vi bare spørger folk umiddelbart, fordi vi har selv ingen eksplosite referanser for, hvad der skete. Men vi kan blive klogere på det ved at anvende mere strukturerede forespørgster, så vi kan se, om det samme myndst lykker til Kile. For eksempel sammen med sport til erindringer, hvor man har færre faktuelle omstændighed, eller færre fakt, om det der skete. For eksempel har man sport til erindringer hos respondenter, som har fået en lillebror eller en lille søster i deres liv, og så sportes hun faktuelle omstændighed. Og der viser det sig så, at fra respondenter, der har været tre år eller under, den fikkende lillebror eller en lille søster, de generer signifikant færre detaljer end de respondenter, som vi ældrer. Man har også sport til offentlige begivenheder, som for eksempel moder på Kennedy, og igen har man sportet respondenter, som havde forskellige allere, da Kennedy blev mørte i 1933. Vi kan se, at der er klare forskellige på, om man havde været tre eller fem år end i 1963, i den forstand, at der er langt flere faktuelle fagster at styr på, i den ældre grune af respondenterne. Så konkursionen er faktisk, ja, det samme fund gør sig faktisk elene, der er et påfænde fra vejre af rendringer for de første 4 år af folks liv. Hvorfor er Barnhamsen, om man siger, overhovedet interessant, da vi kunne starte med at sige, at hvis den aller tidligste udvikling er faktisk vigt, som Freud har insisteret på, selvom den nu for mange måder er meget uenig, for han insisterede på, så kunne han spørge, hvorfor kan vi så faktisk ikke huske ret mange konkrete begivenheder fra de første 3-4 år af folks liv. Et oplagt forklaring kunne være, at måske ikke børn under 3 år, simpelthen bare ikke huske noget. Det kunne være en egen tese. Og faktisk så er det sådan, at endet som ren 1.080, det var den udebredt for opfaldelse bandforskere, at det faktisk var tilfældet. Det var seriørdet på to forhold. Hvis børns udvikling så dels meget, end sin 1.080. Vi har se, at han hevde dem den ende, at børn, ingen op til to årsalleren, ikke var i stand til at etablere enlige mentale representation. For det endede, så hevde han, at først skole børn, de havde vanskeligt været ordentligt tidsmæssig rækkefølger, og det betyder også, at de havde svært ved at sige, at pladsere de rensninger, de måtte have ren tidsmæssig. Et endet forhold, som går så gældende, det var, at man manglede egnede metoder forhold til børn. Og disse to forhold, det samme, gjorde altså, at man endte sin 1.080, faktisk kun havde fortsatet ganske få stutter af børns udkommelsen hos børn, der var under 2-3 år gange. Hvis man nu spørger forældrene, så ser det midt og sidde noget anderledes ud. En forælder ved vide, at hvis de har en to år i dreng eller pie, som vi har først dag sidst ude, så vil den to år uden med at kunne huske, hvem der var mest i først dagen, om der var lys i kagen, sin turstyskologisk kage, hvis han havde været i Legoland, og man så en girafyskologisk kage, og hvem der var med på turen. Men så er denne rapport, der er selv sagt anecdotisk, og vil gerne have mere solid grund under fødderne. Et første skridt dag imod, har været dagbrugsstudier. Det mest berømte af slagsens damer fra Emily, som var ansadelig språelig, velovægget pie, hvor det var så heldig for forskerne, hun havde forvandet hver aften, inden hun skulle sove, og fortælle om, hvad der var sket i løbet af dagen. I løbet af dagen som tax, eller måske dagen før, men indimellem så reproducerer hun faktisk en ting, der var sket hele op til et halvt år tidligere. De ting, som hun var beretet om, de blev tjekket, af hendes forældre, og i stort ræk så viser det så faktisk, at hun huskede ganske udmærke fra sin ellers tidligere liv. Og ude fra en sådan betragten, så er det, at hvis det lilles vanskeligere hævede det, at børn op så du drever os af, at hun faktisk ikke husker. Fra omkring en ude af 180 frem efter, så intensiveres forskningen i først brugelige børnens ukommelse. Det foregår i sær ude fra tre tilgange, som vi skal kigge på efter tur. Det er det, man kalder habituation eller tilvendning, operant betingningsstudier, og forsænge immunisationer. Lad mig med det samme sige, at det er den sidste gruve af undersøgelser, som er mest relevant for at forståelsen af barnet, omt. at sige. Men lad os lige kigge på de to andre først. Hvad er habituation eller tilvendning? Det henviser godt sagt til det forhold, at barnet taler i takt med ansale af presentation af en givendstimel. Det har man undersøgt lige sig selv, men man har med især anvendt det her fenomen til at faktisk undersøge andre fenomener, f.eks. børns diskommunitionshævne. Hvis man fortæller lidt undersøge om børn, de skælder mellem farven, rød og gul, så kan man presentere de to farver i et stimel, et display her og tage tid på, hvor lang tid barnet kigger på de forskellige stimel. Man gør så tydeligt det, at man tager den en af de to stimel, f.eks. røde, og viser den gentagende gang i træk. Og så viser, at barnets interesse for den pågældende stimel den taler. Og når den så har dale sig strakligt, så viser man så simultanet begge stimel. Og det vil så være så ledes, at barn er alt andet lige, hvis det fortsætter, at det skælder mellem de to stimel, selv det kig i signifikant længere tid på den nye af de to stimel, den, der ikke er blevet tilvendet i det her tilfælde, den gode. Men er hele den her mekanik, og den her metode, den virker, det fortsætter netop, at barnet faktisk husker, hvad det ser. Og når barnet når til habituration 3, så daler barnets interesse kun, hvis barnet rent faktisk husker, hvad det så, eller så er det bare at være en ny stimel hver gang den præsenteres. Men det er viderelig sådan, at barnet husker, hvad det ser, og det er til stedet fra fødselsen, og manifesterer sig i åbenstående sådan en mesologi fra omkring to måneder, fra og med efter. Men det er en meget simpel form for ogkommelse, som har at gøre med måske genkendelse. Den kommer så til i første spil, og når barnet er aktivt, så henter frem for sin hukommelse i stimelhuset fra været. En lidt mere kompliceret form af det, man kalder oberendt betydningsstudier, semiserer Caroline Rory Caudier, hun har lavet en række studie af. Det er en teknik, der er udviklet til og under, så i to til seks måneder, gamle børn hukommelse, hvor hun har brugt den her opstilling med, med en uro. Og det hun gør, det er, at hun udsætter barnet fra en særlig prøve at dyre, hvor barnet først genererer et bedstlejende mål for, hvor mange gange barnet sparker i minute, når det har et bond placerede til den ene fod, men hvor bondet ikke er forbundet med at vente på at give en uro. Derefter så flytter man bondet fra Sengestolben, og op til selve uroen i 9 minutter, i en så kalt tillegnelses fase, hvor barnet, hvis det lærer noget i den periode, så lærer, at når det bevæger foden, så vil uroen bevæge sig. Og barnet lærer altså i den her situation, hvis det lærer noget, en sammenhængig mellem deres bage og så en konsekvens af at sparke med min idé at tilfælde, at uroen bevæger sig. Derefter så laver man sådan en indkundningstest, man fjerner igen bollen ikke fra foden, men fra uroen, og forbinder den igennem sin Sengestolbe, og rationale er altså, at hvis barnet det har lært noget under tillegnelsesprøvshyven, så vil barnet under indkundningstesten sparke signifikant mere, end det gjorde under baseline. Nu er barnet så lært en sammenhængig mellem deres bage, og at uroen bevæger sig. Men kan barnet nu også huske det? Det er ikke vise at teste for, ved senere måske dagen efter, to dage, eller fire dage senere, og tage barnet tilbage til laboratoriet, og igen forbinde et bond omkring barnets fod, og forbinde ikke til uroen, men til en Sengestolbe. For så igen at undersøge, om barnet er mere tilbake med den pågældende fod, end det var under baseline. Hvis det er tilfælde, tager man det som et udtryk for, at barnen kan huske, hvad det var udsat for, for at få altså sammenhængen. Det viser sig netop, at tre måneder gammel børn husker over baseline, med op til en uges forsængelse, og at seks måneder gammel børn husker over baseline med to ugers forsængelse. En tredje metodi er langt mere relevant for det, vi skal snakke om nu, fordi den i højere grad handler om det enige at genkalle sig noget, der tidligere skete uden at have konkrete stilen, i hvert fald for hele materiale. Forsængingemission bliver brændt i forslået af PSG, men i den udform vi skal se den præsenterede i her, da bliver metode i en udviklig parallel af to forskergrupper i midtende 80'erne, på den ene side en formaltsoft, og på den anden side en forskergrupper omkring dine mantler, og på Trisha Bauer. Med Bauersover, da præsenteres teknikken så ledes, den basale teknik, involverende voksen, der anvender rameder, til at producere et eller flere trin i en handlingstekvens, og dærefter tester barns egen til at imitere den modellerede sekvens. Man anvender så et stymelsmateriale, hvor du kan få barnet. Der er først nogle delealimenter som indgår her, og så er der så tyvisk ved en 13 sekvens. Og i Atlantis er det alt, man siger, you put on the bar, you hang up the bell, and you ring it. Og hvis barnet efterføjer det i stedet til at gengiv sekvensen, så siger man i Atlantis, good job. Jeg ved ikke, man vil ikke have det i Danmark, men det skal vi se at prøve at finde ud af. Det foregår altså på den måde, at man her bringer man først et baseline mål. Og det vil sige, at barnet får lov til at lege med de her remeder i en periode, inden man viser noget som helst med remederne. Hvorfor gør man det? Det gør man for at sikre, at hvis barnet efterføjer en Atlantis og husker noget fra denne sekvens, så siger det reelt noget om barnens ukogniser og ikke bare noget om en slags problemløsning her nu for barnet. Så først så ser man om barnet, at det kan regne det her ud på forennen. Der næst modellerer man, som vi prøver at illustrere før, og efterfølgende tester man så barnet. Og det er sådan en test, der kan finde sted uden bare efter, eller man kan forsænke den året tid og hende af, hvad man undersøger hele op til mange måneder. Hvad skover man så, når barnet kommer tilbage? Og man skover et del antal korrekte trin eller steps, hvor mange husker barnet de her, og delt så skover man antal korrekte trin eller steps i den rigtige rækkeføle, og som vi kan se sættes sidstis er faktisk det dels vigtigt. Kan børn så huske noget ude for den i høj grad? Vi ser her, at metoden er anvendt med børn hende til 6 måneder salg, og op til udsnit af nogle af de studier der er i alle, faktisk så er den anvendt også med større børn. Vi kan mærke sig her, at antallet af sekvenser, der øges, det øges betragligt i sak med at barnet bliver ældre, men hvad der er endnu mere markant, så er det retentionsperioden, der øges, nemlig det tidsrum, hvor imellem indkodende test, hvor barnet alligevel over chanceniveau, kan genkalle sig en begivenhed fra ens liv, men det handler mere om motoriske færdigheder man demonstrerer. Men der er faktisk nogle klare fælles træk, for det første sætter sådan, at du kommer til at få begivenhed, eller et immunisation afspejler, du kommer til at få begivenhed, og få række færdigheder for at sige, at barnet ikke kan bruge det. Så det er meget svært ude fra den, så ude fra de her studier, og insisterer på, at børn så tidlig faktisk ikke kan huske noget imod hun kommer til at få begivenhed, og få rækkefølen af begivenhed, præcis som ved tilfælde hos voksen, når de var balt og fortæller om en rendring fra deres liv. For det andet, så er der for min tale her om ikke genkalle sig, ikke bare genkennelse som vi så eksempel på før. Hvorfor er der nu også det, for der er jo stiv muligt hernede? Jo, det er for min, eller det har gør med, at det at huske en enkelt trin, eller enkelt sekvens hernede, den har så at sige persviptuel givet, der kan være, men selve rækkefølen, at det foregår i lige præcis den her sekvens, det ligger så at sige ikke i blot informationen om at se, hvilke remeder der indgik. For at kunne genkende den rækkeføle, det er bare nødt til at aktivt og genkalle sig den specifikke rækkeføle. Så det er ikke et stigemålspål. En anden grund til, at den her type, hun kommer, altså ved forsæng i immunisationen, den skal afspejle det, der mener om voksen, når de genkaller sig rendinger fra deres eget liv, er, at den har realiserede alle sammen, hun kommer til system, som voksen ser rendringer, nemlig det, man kalder den så kallet deklarer sig hun kommer til. Og hvorfor er den det, hvad er evidensen bag det? Jo, vi ved, at voksen, der har fået hjerneskader, og som har problem med at genkalle sig rendinger fra deres eget liv, hvis man giver den forsæng i immunisationstest, så har de også problemer med dem. Det tyder altså på, at det er det samme neurat system, der kører under de her to typer af funktioner. Men, vi har altså set indtil nu, at det faktisk er i stand til i hvert fald den her tyve metodologi og ruhuske ting fra deres eget liv. Men hvis det er tilfælde, så gør de i virkeligheden bare paradoxet så meget større, fordi hvis børn over 3 år godt kan huske, hvorfor kan vi så som voksen ikke genkaldes de begyvenheder, som vi godt kunne huske, da vi faktisk var 3 år gammel. Det, der forsøgter til vejrebrang, flere forskellige forklaringer på. Delser kunne det være, at der overtaler om simpelthen glemsel, men som vi så på kurven herovre, så passer det ikke med en simpel glemselskuve. Der er simpelthen et markalt fald herovre. Det falder som en klippe her, som en estén, der falder ud fra en klippe her, under 3 år. Så det passer simpelthen ikke med en simpel glemselskuve. Hvad med frøs og brændelige teori for træning af infantiles seksualitet? Man kan sige, at der faktisk ikke er nogen studer som så at sige understøttere frøs-tese, så den har det også rigtig svært i den her sammenhæng. Det er næst at være nævnt fire mere moderne udlægninger, som bedre kan forklare i hvert fald elementer, at den her er barndomsamme at sige. En tese er bages tese om skrøblig konsultering. Bare hun hæver dig, at det primære problem med barndomsamme at sige eller børnsproblem med og få de her rendninger lavet på en måde, så man kan genkaldes dem siden hen, ikke har så meget at gøre med et indkundningsproblem eller genkaldes problem, men i virkeligheden mere har at gøre med, at de engelige rendringsbord ikke bliver konsulteret. Og det skyldes primært dels temporalt og dels frontal-lærmertes mådning. En tese er at tese om, at man undudvikler selvegræb af Mark Harve, som hæver dig, at folk kunne huske rendringer fra vores eget liv siden hen, så skal vi et selvegræb som fungerer som en slags forandringspunkt for vores rendringer. En tredje teori er virkelig en stor gruppe af teoriere handler om, at der er et mismatch mellem i formaget, mellem på en ene siden indkundning, som er så foregår typisk i et ikke sprogligt formidlet medie og for det andet formatet ved senere genkaldelse, som netop typisk er sprogligt, og at det er så, at det er et stort problem, der gør, at vi som voksne har svært ved at trække begiven herfra, fra de tidligste år. En fjerde teori er, at barnet kunne fortælle om sine rendringer i virkeligheden af et stykkevejen af sociokulturelt produkt, som skal tilegne, som har noget at gøre om den måde vi taler om vores rendringer på, og altså et fenomen, som ikke bare beror på biologisk mådning, som har i virkeligheden at gøre med den måde, vi læger at fortælle om vores rendringer på, og igen, det er så, at børn er simpelthen ikke tidlig stand til det. Der er så fire forskellige deleforklaringer her, som alle bidrager til en forståelse af brændomsamtelsi, men vi mangler et godt stykke nu, før vi egentlig forstår dels udvikling mellem de her forskellige teoriere, men også får dækkende bæle, ikke bare de ting, jeg har nevnt her, men de helt mere kompet bælede er helt end en teori, som findes indenfor det her fælde. Hvorfor skal vi hurtigt vide noget om brændomsamtelsi? For det første, så handler det om at salgbiden af centrale aspekter og mindre psykologi, og som udviklingshjulord de vil være interesseret i, også selvom det ikke udebar at have et direkte anvendt præge, men alle ting, der er så at sige fornuftig, og vi så et eller andet, der rent har hold i virkeligheden, vil du typisk kunne anvende sig en eller anden for stand. Det er også tilfælde her. For det første, så hvis man gerne vil indrette et effektiv skolesystem, så er det vigtigt for os at vide hvordan det skal så at sige skru sammen for at børn de husker bedst muligt. Et andet aspekt er børn som dydler, og når de optræder som dydler i rettale, så er det vigtigt at vide det om, hvornår de er mest politelige som dydler og måske ikke mindst, hvordan man skal spørge til småbørn for at øge chancen for at få mest politelige data ud af dem. Der er lige vel stadig ingen lange række ude at klare at spørge småb. En af de helt centrale af det er, hvad for større børn overhovedet ved en begivenhed. Så voksen, der ved vi godt, hvordan hvad en episode eller en begivenhed er for noget, eller i hvert fald en anden form for konceptus omkring det. Men dybsigt ved et faktisk stort set indtid om, hvordan børn de segmenterer eller ordner et begivenhedslåget i konkrete enigheder, som vi kalder begivenhed eller episode, og det er et helt centralt problem. Et andet er helt besagligt for, at forstå børn sammen at sige, det er hvilke faktorer hindresvis hindrer og faciliterer børn selvom til at genkale sig og verbalt gengive begivenheder de oplevede, det er deres prog, hvor man endrer udviklet. Og før vi når til en endelig forståelse af, så vil barnet sammen med sin stadig være et par docks. Tak.